Формування естрадно-вокальної виконавської компетентності майбутніх учителів музики: основні підходи
Стаття присвячена феномену естрадно-вокальної виконавської компетентності (ЕВВК) майбутніх учителів музики. Основна мета полягала в обґрунтуванні методології цілеспрямованого формування естрадно-вокальної виконавської компетентності у процесі професійної підготовки означених здобувачів. Гіпотезу дослідження становить припущення, що ефективна взаємодія структурних компонентів естрадно-вокальної виконавської компетентності передбачає застосування комплексу взаємопов’язаних підходів, спрямованих на розвиток емоційних, когнітивних, емпатійно-комунікативних і саморегуляційних елементів означеного конструкта.Для досягнення мети дослідження було застосовано методи теоретичного синтезу й контекстуалізації у процесі аналізу літератури з галузей музичної педагогіки, мистецтвознавства, методики вокального виконавства, когнітивної психології. У результаті було встановлено, що формування естрадно-вокальної виконавської компетентності майбутніх учителів музики має спиратися на взаємодію наукових підходів, відібраних з урахуванням особливостей компонентів означеного конструкта.Проведене теоретичне дослідження дозволило обґрунтувати необхідність опори на технологічний, рефлексивний, конструктивістський, полікультурний, фасилітативний, колаборативний і креативно-праксеологічний підходи, продемонструвати їхню комплексну ефективність у формуванні емоційно-мотиваційного, когнітивно-епістемологічного, емпатійно-комунікативного й асертивно-саморегуляційного компонентів естрадно-вокальної виконавської компетентності. За результатами побудовано модель, що відображає взаємодію двох систем – системи взаємопов’язаних компонентів естрадно-вокальної виконавської компетентності та системи підходів до їх формування, серед яких ключову роль відіграє технологічний підхід, який виконує функцію підтримки та регулювання дії всіх інших підходів, оскільки забезпечує основу для інтеграції різних методів викладання та адаптивність стратегій навчання, що підтвердило основу гіпотезу дослідження.Ефективність розробленої методологічної моделі потребує емпіричної перевірки у процесі спеціально організованого педагогічного експерименту, що становить основний напрям майбутніх досліджень.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Концептуальні та методичні засади формування здатності майбутніх магістрів музичного мистецтва до вокально-виконавської саморегуляції
Стаття присвячена проблемі підготовки майбутніх музикантів-виконавців до керування власною цілеспрямованою активністю в умовах концертного виступу. Мета статті полягає в обґрунтуванні концептуальних і методичних засад формування здатності майбутніх магістрів музичного мистецтва до вокально-виконавської саморегуляції з конкретизацією в низці оригінальних принципів. Методологія дослідження базується на синергетичному, міждисциплінарному, діяльнісному й особистісному підходах, які дозволяють пошукувати шляхи вирішення проблеми формування здатності майбутніх магістрів музичного мистецтва до вокально-виконавської саморегуляції на загальнонауковому рівні. Використання низки аналітичних методів (поняттєво-термінологічного, проблемно-пошукового та порівняльно-зіставного міждисциплінарного аналізу) і емпіричного вивчення стану підготовленості майбутніх магістрів музичного мистецтва до вокально-виконавської саморегуляції надало можливість визначити, з опорою на сучасні вимоги до вокально-виконавської практики, найбільш ефективні методичні принципи формування означеної здатності здобувачів-вокалістів.У статті доведено, що вирішення проблеми формування здатності майбутніх магістрів музичного мистецтва до вокально-виконавської саморегуляції треба шукати на шляхах цілеспрямованого планування, побудови та відтворення ними власних дій, в умінні володіти собою, керувати власними емоціями й усвідомлювати власні наміри. Важливим складником процесу формування означеного феномену визначено наполегливе опанування досконалих автоматизованих навичок, загалом – вокальної техніки, доведення її до рівня виконавської майстерності. Серед методичних засад розвідок виокремлюємо такі принципи: активізації мотивації до саморегуляції у вокально-виконавській діяльності; стимулювання саморефлексії та самооцінки власних виконавських можливостей щодо вокально-виконавської інтерпретації конкретних музичних творів; цілісного впливу на мотиваційну, афективну, когнітивну та нейрофізіологічну сфери здобувачів-вокалістів. На особливу увагу заслуговує принцип саморегуляції сценічного хвилювання.
Сутність та компонентна структура художньо-експресивного мислення здобувачів вищої мистецько-педагогічної освіти у процесі фортепіанної підготовки
Метою статті є висвітлення сутності та компонентної структури художньо- експресивного мислення здобувачів вищої мистецько-педагогічної освіти у процесі фортепіанної підготовки. Методологія дослідження ґрунтувалася на використанні загальнонаукових методів: теоретичного аналізу – для розкриття змісту понять «мислення», «художнє мислення», «музичне мислення», «художньо-образне мислення» та «художньо-експресивне мислення»; абстрагування та узагальнення – для визначення основних аспектів художньо-експресивного мислення; методу порівняння – для виокремлення специфічних характеристик його компонентної структури. З’ясовано, що категорія мислення розглядається в різних науках як основа пізнання та осмислення світу. У філософії воно є основою пізнання буття, у психології – механізмом реконструкції досвіду, у педагогіці – процесом формування аналітичних і творчих умінь, а в мистецтві – складним процесом художньо-образного пізнання. У контексті фортепіанної підготовки художньо-експресивне мислення поєднує раціональні й емоційні компоненти, що активізують уяву, асоціації та образне бачення, сприяють глибокому осягненню музичного твору та його емоційно виразній інтерпретації. Експресивність визначено як сукупність семантико-стилістичних ознак виконавської інтерпретації твору, яка виступає засобом суб’єктивного емоційно-емотивного вираження та оцінного ставлення виконавця до художньо-образного змісту музичного твору з метою найбільш інтенсивного художнього впливу на адресата у процесі художньої комунікації. Виявлено структуру художньо-експресивного мислення, яка складається із чотирьох основних компонентів: образно-моделювального, реінтерпретаційно-асоціативного, енергетично-комунікативного, рефлексивно-репрезентативного. Доведено, що художньо-експресивне мислення є багатовимірним інтегральним феноменом, який виникає внаслідок взаємодії емоційних і ментальних процесів особистості й охоплює систему компонентів, що забезпечують емоційно-образну, асоціативно-метафоричну й рефлексивно-оцінну інтерпретацію семантики музичного твору. Зазначене мислення функціонує через синтез полімодальних і полі-художніх практик, реалізується в чуттєво насиченій, виразній художньо-вербальній і музично-виконавській репрезентації. Така форма є засобом емоційно-енергетичного впливу на учасників художньої комунікації, здатного викликати емпатійну реакцію, емоційне співпереживання і стимулювати залучення до музично-творчої діяльності.
Теоретичні засади формування виконавських умінь у майбутніх учителів музичного мистецтва
Виконавська діяльність майбутнього вчителя музичного мистецтва передбачає не лише здатність точно відтворити нотний текст, а й уміння передати емоційний зміст твору, розкрити його художню ідею. До таких належать: технічні вміння (спроможність у реалізації різних видів техніки, рухова пластичність, контроль за звуковибудовуванням та його корекція, тощо); ритмічні вміння (відчуття метроритму, точне відтворення авторських темпових позначень); художньо-інтерпретаційні вміння (уміння представляти стиль музичної епохи, національні особливості музичної мови, драматургію твору); виконавсько-презентаційні (опанування навичок сценічної культури, рухової свободи, володіння сценічною волею і артистизмом). Автор трактує фортепіанні виконавські вміння як багатогранне явище, яке поєднує інтелектуальний, технічний і естетичний аспекти діяльності музиканта. Встановлено, що підготовка майбутнього вчителя музичного мистецтва має відповідати комплексу необхідних умінь: досконало володіти інструментом, знати основні принципи й методи навчання гри, мати глибоке уявлення про різні музичні стилі та жанри, а також володіти навичками аналітичної та художньо-педагогічної роботи з музичним матеріалом. Мета статті полягає в систематизації та узагальненні науково-методичних знань щодо теоретичних засад формування виконавських умінь у майбутніх учителів музичного мистецтва. У статті визначаються чотири складники виконавських умінь майбутніх учителів музичного мистецтва, які перебувають у тісному взаємозв’язку, утворюють цілісну систему, у якій: – технічні вміння забезпечують грамотність, вправність та стильову відповідність у звуковибудовуванні; – метроритмічні вміння є основою точності та впорядкованості музичного виконання; – художньо-інтерпретаційні вміння пов’язані із творчою індивідуальністю музиканта, його здатністю переосмислювати та персоналізувати музичний текст; – виконавсько-презентаційні вміння сприяють створенню образів, передачі настрою твору, розкриттю його емоційної драматургії, а також уможливлюють переконливу демонстрацію музичного твору слухацькій аудиторії.
Сутність поняття і компонентна структура підготовленості майбутніх викладачів фортепіано до роботи з різновіковим контингентом здобувачів музичної освіти
У статті показано, що сучасна трансформація соціокультурного простору актуалізує переосмислення підходів до освіти, зокрема в мистецькій сфері. Розширення вікового спектра здобувачів вимагає потребує адаптації змісту, форм і методів навчання. Особливої уваги потребує підготовка майбутніх викладачів фортепіано до роботи в умовах вікової неоднорідності. Освіта стає не лише професійною потребою, а й способом особистісного самовираження, що зумовлює підвищений інтерес до музичного виконавства серед різних соціальних груп. Мета статті полягає в дослідженні сутності поняття та компонентної структури підготовленості майбутніх викладачів фортепіано до роботи з різновіковим контингентом здобувачів музичної освіти. Оскільки професійна підготовка педагогів музичного мистецтва потребує глибокого розуміння вікових особливостей учнів і здатності адаптувати методи навчання до цих особливостей, метою роботи є визначення ключових компонентів, які становлять підготовленість викладача фортепіано до роботи з різними віковими групами. Методологія дослідження базується на низці наукових підходів, зокрема: феноменологічному, що дозволяє науково відрефлексувати сутність досліджуваної якості у співвідношенні підготовки та підготовленості майбутніх викладачів фортепіано до роботи з різновіковим контингентом здобувачів музичної освіти (як формальної, так і неформальної), а також структурно-системному та компетентнісному, що дозволяє розглянути компонентну структуру навчання в комплексі різноманітних аспектів професійної підготовки та визначених компетентностей, що їм відповідають. У цьому контексті професійна компетентність педагога трактується як інтегративне утворення, що охоплює методичну гнучкість, психологічну адаптивність, здатність до імпровізації та індивідуалізації процесу. Важливими чинниками є врахування когнітивних і емоційних особливостей різних вікових категорій.Підготовленість викладача охоплює кілька взаємопов’язаних компонентів, як-от: системно-когнітивний (включає знання в галузі музикознавства, вікової психології, дидактики), психолого-педагогічний (передбачає розвиток емпатії, комунікативної чутливості, здатності створювати доброзичливу атмосферу), практико-методичний (акцентує на інструментарії викладання з урахуванням вікових особливостей) та творчо-рефлексивний (сприяє самовдосконаленню, аналізу власної діяльності, варіативності виконавських підходів). Показано, що ефективна взаємодія з різновіковим контингентом передбачає сформованість професійної гнучкості, емоційної стійкості та комунікативної культури викладача, здатного забезпечити якісний мистецький розвиток кожного здобувача освіти.
Педагогічний артистизм майбутніх викладачів музичного мистецтва в парадигмі герменевтичного підходу
Стаття присвячена актуальній проблемі формування педагогічного артистизму майбутніх викладачів музичного мистецтва в контексті професійної успішності. На засадах теоретичних розвідок провідних учених розкривається сутність феноменів: «артистизм», «педагогічний артистизм», «педагогічний артистизм музиканта», «герменевтичний підхід». Згідно з метою статті її методологія базується на гер- меневтичному підході, зокрема на принципах педагогічної герменевтики (організації простору розуміння в освітньому процесі; встановленні міжособистісних відносин на основі діалогу, емпатії, толерантності; розвитку здатності до рефлексії, саморозу- міння та усвідомлення себе як майбутнього професіонала). Репрезентовано визна- чення професійної успішності майбутніх викладачів музичного мистецтва, а також сутність педагогічного артистизму музикантів, який складається з: музично-педа- гогічної майстерності, культури, інструментально-професійної компетентності, вирізняється використанням творчого й герменевтичного підходів у педагогічній діяльності. Охарактеризовано значущість педагогічного розуміння, роль мотивації досягнення у формуванні як професійної успішності, так і педагогічного артистизму викладача – музиканта. Розглянуто деякі методичні принципи відомих музикантів- педагогів: М. Лонг, А. Корто, Г. Нейгауза. Як методичне підгрунтя пропонуються технологія драмогерменевтики, як синтез соціоігрових прийомів, герменевтики та педагогіки, тобто взаємозв’язок складників: герменевтики, педагогіки та теа- тру. Окрім того, пропонується інноваційна технологія самопрезентації, яка являє собою вільне орієнтування викладача музичного мистецтва в засобах ефективного викладу інформації; виявлення переваг, нюансів і складнощів публічного повідомлення; аналізування якості підготовлених для презентації матеріалів. Виявлено, що осно- вне завдання технології самопрезентації – донести позицію виконавця-музиканта до слухачів, а також складники зазначеної технології: вивчення загальних і специфічних принципів побудови самопрезентації; освоєння алгоритму підготовки матеріалів для виступу.
Сутність та структура музично-виконавської компетентності майбутнього вчителя музичного мистецтва у процесі фортепіанної підготовки
У статті розглянуто сутність та структуру музично-виконавської компетент- ності майбутніх учителів музичного мистецтва в контексті оновлення освітнього простору. Підкреслено, що ефективність професійної підготовки здобувачів у закладах вищої мистецької освіти безпосередньо пов’язана з якістю їхньої інструментально-виконавської діяльності. У науковій літературі акцентується увага на необхідності модернізації підходів до виконавської підготовки, що зумовлено викликами сучасного соціокультурного розвитку, а також зростанням вимог до професіоналізму педагога-музиканта. Мета статті полягає у виявленні сутності та структури музично-виконавської компетентності студентів педагогічних закладів вищої освіти у процесі фортепіанної підготовки. Методологія дослідження базується на комплексі взаємоузгоджених методів: теоретичних – аналіз, систематизація та узагальнення наукових джерел – для уточнення сутності понять «музично-виконавська компетентність», а також методи порівняння, систематизації, класифікації, узагальнення отриманих теоретичних даних – для виявлення компонентів структури музично-виконавської компетентності майбутніх учителів музичного мистецтва.Запропоновано структуру феномену (музично-виконавська компетентність), що складається з п’яти взаємопов’язаних компонентів: мотиваційно-ціннісного, компетентнісно-орієнтаційного, рефлексивно-емоційного, креативно-технологічного та проєктивно-діяльнісного. У межах кожного з них проаналізовано відповідні психолого- педагогічні характеристики. Мотиваційно-ціннісний компонент забезпечує стійкий інтерес до підвищення рівня виконавської підготовки студентів; рефлексійно-емоційний – створює умови щодо самоспостереження та емоційного аналізу, а також трансформує виконавську діяльність у сферу культурної взаємодії; компетентнісно-орієнтаційний компонент забезпечує не лише опанування музично-педагогічних знань, а й розвиток здатності до художньо-виконавської інтерпретації, творчої співпраці та перенесення здобутого досвіду в майбутню діяльність; креативно-технологічний компонент стимулює застосування інноваційних технологій навчання, сприяє розвитку індивідуального виконавського стилю, імпровізаційного мислення та музично-педагогічної гнучкості; проєктивно-діяльнісний компонент забезпечує стратегічну перспективу навчання, націлену на формування мобільності та художньої орієнтованості майбутнього вчителя. Показано, що музично-виконавська компетентність учителя охоплює не лише володіння технікою гри, а й здатність до глибокої інтерпретації твору, емоційної виразності, творчого мислення та педагогічної рефлексії.
Феноменологія та функції проєктно-технологічної компетентності майбутніх викладачів музичних дисциплін
Статтю присвячено дослідженню проєктно-технологічної компетентності май- бутніх викладачів музичних дисциплін як феномену, що забезпечує здатність успішно застосовувати проєктні технології для вирішення актуальних завдань музично- освітнього процесу в умовах практико-зорієнтованого навчання. Актуальність дослі- дження зумовлена зростанням потреби у викладачах музичних дисциплін, здатних розробляти та керувати складними художньо-педагогічними проєктами, що інтегру- ють творчі, технологічні та рефлексивні аспекти навчання. На тлі окреслення неви- значеності щодо змісту компетентності, яка цілеспрямовано забезпечувала б таку здатність, було сформульовано мету дослідження, яка полягала в уточненні сут- ності та ключових характеристик змісту проєктно-технологічної компетентності майбутніх викладачів музичних дисциплін. Методологічні основи дослідження стано- вили компетентнісний і системний підходи, з опорою на які було застосовано методи диспозиційного, функціонального та структурно-змістовного аналізу. Результатом застосування обґрунтованої методології стало визначення сутності проєктно-тех- нологічної компетентності майбутніх викладачів музичних дисциплін, конкретизація характеристик кластерів, які взаємодіють у її змісті (ціннісні орієнтації та профе- сійні настанови; музично-педагогічні та проєктно-методичні знання; навички пла- нування, комунікації та використання технологій; рефлексивні та метакогнітивні здатності; професійний досвід проєктної партиципації та застосування проєктних технологій), а також визначення функцій (ціннісно-мотиваційна, когнітивно-інтегра- ційна, операційно-трансформаційна, рефлексивно-регуляторна, контекстуально- проєктивна), кожна з яких пов’язана з окремим кластером досліджуваної компетен- тнсоті, які у своїй взаємодії забезпечують здатність майбутніх викладачів музичних дисциплін до вирішення завдань із творчого та компетентнісного розвитку здобу- вачів освіти в контексті їх ефективної підготовки до практичної діяльності шляхом застосування проєктних технологій. Окреслено перспективи подальших досліджень, які полягають у розробленні компонентної моделі досліджуваної компетентності та методики її формування.
Методичні принципи роботи над завданням «Натюрморт в умовах кольорового освітлення» у контексті формування компетентностей у сфері живопису здобувачів вищої освіти мистецьких спеціальностей
У статті розкрито актуальність і важливість роботи над завданням створення натюрморту в умовах кольорового освітлення для набуття компетентностей у царині живопису здобувачів вищої освіти мистецьких спеціальностей на художньо-графічному факультеті Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського». Показано методичні принципи створення постановки натюрморту для якомога більш наглядного виявлення особливостей зміни кольору. Розкрито значення візуальних експериментів зі зміною освітлення одного натюрморту для розвитку теоретичного розуміння принципів зміни предметного кольору в освітленій і тіньовій частинах предметів і практичних навичок аконстантного сприйняття мотиву. Доведено відповідність кольорів світла і тіні із взаємозалежністю додаткових (контрастних) кольорів у моделі кольорового кола. Виявлено взаємозв’язок завдання живопису натюрморту в умовах кольорового освітлення з подальшим ускладненням мотиву до тематичних фігуративних постановок в умовах особливих світлових станів природи (схід чи захід сонця) або штучного освітлення (вогнище). Наведено методичні приклади творів митців Європи й Одеси, які ставили у творчості проблему освітлення як основну, для наочної демонстрації студентам.Наукова новизна: у статті вперше докладно розкрито методичні принципи роботи над завданням «Натюрморт в умовах кольорового освітлення» як необхідну частину системи формування професійних компетентностей у сфері живопису майбутніх митців і викладачів образотворчого мистецтва.
Тематичні пленери в освітньому процесі: їх значення у формуванні художньо-проєктної компетентності майбутніх магістрів образотворчого мистецтва
У статті розкрито унікальну роль тематичних пленерів у формуванні художньо-про- єктної компетентності майбутніх магістрів образотворчого мистецтва. Пленерна діяльність постає як невід’ємний елемент професійної підготовки художників, адже саме в умовах безпосереднього контакту із природою, архітектурними пам’ятками та культурним середовищем у студентів формуються уявлення про гармонію, про- стір і колір. Дослідження тематичних пленерів на художньо-графічному факультеті Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського» виявило їхню важливу роль у формуванні художньо-проєктної компетентності здобувачів магістерського рівня. Увагу закцентовано на значенні тематичної спрямованості творчого заходу та її поєднанні з формою роботи про- сто неба – пленером. Показано особливості проведення на конкретних прикладах тематичних пленерів із 2021 по 2025 роки. Значну увагу приділено методичним під- ходам до організації тематичних пленерів, які стимулюють розвиток естетичного мислення, креативності та здатності адаптувати мистецькі знання до різних про- єктних завдань.Проаналізовано роль міждисциплінарності тематичних пленерів, які поєднують академічні знання, творчий пошук, практичну реалізацію художніх ідей, залучення до самостійного вивчення різних культурних традицій світу. З’ясовано, що тематичні пленери сприяють розвитку здатності студентів до концептуального мислення та інтеграції мистецького й дизайнерського підходів. Виявлено адаптивну функцію таких заходів, під час яких у студентів формуються навички роботи в команді, здат- ність до рефлексії та адаптації до різних умов.Показано важливість свободи вибору здобувачів у пленерних тематичних заходах у різних аспектах: вибір об’єкта зображення, техніки й матеріалів, стилістичних вподобань, що сприяє розвитку сміливості творчого експериментування, творчої ініціативи, а надалі – формуванню визначення власної траєкторії професійного мис- тецького розвитку.Дослідження базується на аналізі сучасної наукової літератури, педагогічного досвіду й реальних результатів роботи студентів у межах тематичних пленерів.
Інтеграція танцювальної та спортивно-оздоровчої діяльності в системі хореографічної освіти
Дослідження присвячено актуальним питанням інтеграції танцювальної та спортивно-оздоровчої діяльності. Обґрунтовано поняття «інтеграція танцювальної та спортивно-оздоровчої діяльності», що створює передумови для поєднання спортивно-оздоровчих і танцювальних практик для збереження та зміцнення здоров’я дітей. На основі здійсненого теоретичного аналізу науково-методичних джерел визначено, що проєктування інтеграції танцювальної та спортивно-оздоровчої діяльності передбачає використання методологічних положень на принципах доцільності, креативності, інтегративності, діалогічності, системності, варіативності, інтересу та свободи вибору. Зазначено, що ця модель є варіативною (конкретизується відповідно до навчально-педагогічних умов) та багатофункціональною (прагнення педагогів вирішити широкий спектр завдань освіти, виховання та розвитку дитини шляхом інтеграції компонентів двох видів діяльності). Означено структуру інтеграції, яка сформована на основі цільового, функціонального, діяльного та результативного компонентів, що забезпечує діалогове співіснування елементів системи, створення соціокультурного комфортного середовища для різнобічного розвитку особистості.Визначено вимоги до організації технологічного (навчально-виховний процес, індивідуалізація та диференціація навчання, успішність), соціально-культурного (соціальна взаємодія, взаємотворчість) і комунікативного (повага один до одного) компонентів для ефективної реалізації моделі інтеграції танцювальної та спортивно-оздоровчої діяльності у процесі занять з хореографії. У виборі методів навчання у процесі практичної діяльності пропонуємо орієнтуватися на вікові й індивідуальні особливості дітей, їхні уподобання, фізичну підготовку, рівень володіння спеціальними знаннями та практичними вміннями в галузі хореографії та фізичного виховання.
Теоретико-методологічні аспекти дослідження хорового мистецтва та музичної освіти в умовах цифровізації
У статті проаналізовано сучасний стан диригентсько-хорової підготовки в системі вищої мистецької освіти України в умовах активної цифровізації та воєнного стану. Визначено, що інтеграція інноваційних цифрових технологій – систем штучного інтелекту, віртуальної та доповненої реальності, мультимедійних комплексів і засобів 3D-моделювання – істотно трансформує зміст і методи мистецької підготовки майбутніх хормейстерів. Виокремлено основні напрями впливу цифровізації: розширення доступу до національних і світових музичних ресурсів; підвищення гнучкості навчальних траєкторій; створення умов для індивідуалізації та безперервності освітнього процесу, зокрема за дистанційного або змішаного формату навчання. Зазначено, що на інституційному рівні цифровізація сприяє формуванню електронних бібліотек, накопиченню аудіо-, відео- та текстових матеріалів, систематизованих за жанровими, стильовими й етнокультурними ознаками. Водночас наголошено на існуванні низки викликів, серед яких – ризик зниження рівня безпосередньої художньої взаємодії між викладачем і студентом, скорочення обсягів живого хорового виконання, технічні обмеження та потреба у високому рівні цифрової грамотності учасників освітнього процесу. Методологічну основу становить системний підхід із застосуванням теоретичних методів (аналіз, синтез, узагальнення джерел з музичної педагогіки та цифровізації освіти), порівняльного аналізу традиційних і цифрових форматів навчання та елементів емпіричних методів (спостереження, практичний аналіз викладання). Такий підхід дозволив виявити переваги й ризики цифрової трансформації. Зазначено, що серед викликів – зменшення живого виконавства, зниження художньої взаємодії викладача і студента, технічні бар’єри, потреба в цифровій грамотності. Обґрунтовано, що ефективне поєднання традиційних і цифрових підходів потребує педагогічного балансу. Метою статті є виявлення можливостей і обмежень дистанційного й змішаного навчання, а також шляхів оптимізації використання цифрових інструментів у хоровій мистецькій підготовці. Результати дослідження доводять, що цифровізація хорової освіти є стратегічним напрямом модернізації мистецької школи, що сприяє збереженню та розвитку культурно-мистецьких традицій України.
Штучний інтелект у музичному продакшні: перспективи підготовки майбутніх магістрів музичного мистецтва до творчої діяльності в сучасному професійному середовищі
Стаття присвячена проблемі впровадження технологій штучного інтелекту (ШІ) до циклу цифрового музичного продакшну та її значущості в контексті професійної підготовки майбутніх магістрів музичного мистецтва. Мета дослідження – простежити еволюційний розвиток моделей штучного інтелекту від ранніх конекціоністських і заснованих на правилах систем до сучасних архітектур на основі трансформерів, охарактеризувати чинники, що впливають на їх застосовність у професійних робочих процесах генерації музичного матеріалу, визначити їхні переваги й обмеження у проєкції перспектив підготовки майбутніх магістрів музичного мистецтва до успішної творчої діяльності в сучасному професійному середовищі. Методи дослідження включають ретроспективний аналіз ключових етапів розвитку моделей штучного інтелекту, порівняльний аналіз рекуррентних нейронних мереж, варіаційних автокодувальників, генеративних змагальних мереж і систем на основі трансформерів, а також синтез літератури з використанням міждисциплінарних джерел у галузі комп’ютерної музики, когнітивних наук і музичної педагогіки.Результати показали, що штучний інтелект у музичному продакшні еволюціонував відповідно до послідовного процесу розроблення нових поколінь моделей: від ранішніх символьних систем до глибоких генеративних архітектур і мультимодальних технологій перетворення тексту на музику. З кожним етапом удосконалення моделей музичні продюсери отримували нові інструменти для творчості, але суттєві обмеження та недоліки, що зберігаються і досі, зумовлюють необхідність підготовки професіоналів до критичного оцінювання та здійснення адаптації згенерованого матеріалу, що інтегрується в цифрові аудіоробочі станції (DAW). Основними перспективами підготовки майбутніх магістрів музичного мистецтва до творчої діяльності в сучасному професійному середовищі визначено необхідність набуття технологічної грамотності, адаптивності в роботі зі згенерованим матеріалом, здатності до взаємодії зі штучним інтелектом у форматі спільної творчої та критичного усвідомлення технологічних і художньо-творчих обмежень. Перспективою подальших досліджень є визначення сутності та функцій специфічних умінь майбутніх магістрів музичного мистецтва для успішної творчої діяльності в сучасному професійному середовищі, реалізуючи цикл музичного продакшну з використанням технологій штучного інтелекту.
Інтермедіальний вимір явища «поетичної міграції» поезії Т. Шевченка у сфері камерно-вокальної творчості українських композиторів
У статті досліджується феномен «поетичної міграції» поезії Тараса Шевченка в камерно-вокальній творчості українських композиторів XIX–XXI століть з позицій інтермедіального аналізу. Запропоновано трактування явища «поетичної міграції» як міжсеміотичного процесу переходу вербального тексту в музичну форму з перекодуванням змістових, образних і емоційних структур у параметри музичної мови.Теоретичною основою дослідження стали концепції інтермедіальності, жанрової міграції та культурного коду, що розглядають поетичний текст як активний елемент міжвидової взаємодії. Предметом аналізу є музичні інтерпретації вірша «Якби мені черевики», створені різними авторами в межах камерно-вокального жанру. Виявлено кілька моделей синтезу літературної та музичної семантики: домінування слова з емоційним підсиленням музики; рівноправний діалог обох систем; контрастна взаємодія, де музика може випереджати або переосмислювати поетичний зміст. На прикладах творів М. Лисенка, В. Заремби, А. Штогаренка, Є. Козака, І. Шамо, М. Скорика та сучасних етно- та полістилістичних версій простежено, як зберігається або змінюється драматургія тексту, які інтонаційні й ритмічні рішення формують нову художню концепцію. Обґрунтовано наявність різних типів поетичної міграції, що розкривають інтермедіальний потенціал тексту та демонструють багатство його смислових інтерпретацій. Зроблено висновок, що камерно-вокальні інтерпретації «Якби мені черевики» не лише зберігають культурну значущість Шевченкового слова, але й оновлюють його сприйняття, вплітаючи в сучасний музичний контекст. Таким чином, інтермедіальний підхід дає змогу розкрити багатошаровість художнього процесу та виявити унікальні способи поєднання музики й поезії у вітчизняній культурі.
Творчо-технологічний аналіз фонокомпозиції в контексті мистецтвознавчих досліджень
У статті пропонується методологія творчо-технологічного аналізу фонокомпози- цій у просторі наукових досліджень музикознавства, комп’ютерної музикології, зву- корежисури тощо. Підкреслюється необхідність інтеграції технологій і естетичних критеріїв для комплексного вивчення музичних композицій у звукозаписі, у взаємодії творчого задуму та технічних засобів його реалізації. Мета роботи – систематиза- ція термінологічної бази й обґрунтування універсальної моделі творчо-технологічного аналізу, здатної забезпечити єдність об’єктивних і суб’єктивних критеріїв оціню- вання. Методологія дослідження ґрунтується на поєднанні естетико-теоретичного аналізу, критичного слухового оцінювання, об’єктивних методів вимірювання пара- метрів звуку та принципів блокової і компаративної організації. Такий підхід дозволяє враховувати структурні, технічні й естетичні параметри музичних композицій у зву- козаписі, творчу роль звукорежисера та специфіку технологічних рішень у процесі створення фонокомпозиції.У результатах статті визначено ключові параметри творчо-технологічної інтер- претації та творчо-технологічного аналізу. Обґрунтовано доцільність застосування скороченого формату аналізу, що включає класифікатори (жанр, стиль, функція твору), об’єктиватори (технічні характеристики звуку, використані технології) та інтерпретатори (естетичні маркери). Наукова новизна роботи полягає в концеп- туалізації творчо-технологічного аналізу як комплексної методології, що об’єднує музикознавчі й естетичні, цифрові комп’ютерні, програмні та звукотехнічні підходи.Уперше запропоновано модель скороченого творчо-технологічного аналізу. У висно- вках підкреслюється, що творчо-технологічний аналіз може бути застосований як універсальний підхід у музикознавчих наукових дослідженнях, професійній звукорежи- серській практиці й освітньому процесі. Його використання відкриває перспективи формування єдиної системи аналітичних критеріїв, розвитку інструментів цифрової обробки й автоматизації аналізу, а також удосконалення методів підготовки фахів- ців у галузі музичного мистецтва.
Міжнародний конкурс вокального мистецтва “Vocal Seasons”: шлях розвитку від заснування до сьогодні
Метою статті стало висвітлення шляхів розвитку Міжнародного конкурсу вокального мистецтва “Vocal Seasons” від заснування дотепер. Методологія дослідження спирається на історико-генетичний підхід з використанням низки загальнотеоретичних (систематизація і узагальнення) і аналітичних (ретроспективний і порівняльно-зіставний аналіз) методів. Особливу увагу приділено розгляду кожної декади вокального конкурсу з особливостями їх проведення. Доведено високопрофесійну організацію етапів “Vocal Seasons”, яка підтверджується схвальними відгуками членів журі, батьків і викладачів учасників, тривалою підготовкою, злагодженою взаємодією співзасновників конкурсу й організаційного комітету і, як результат, його феєричним проведенням. Встановлено, що до участі у вокальному конкурсі запрошується кваліфіковане журі, яке має стосунок до шоу-бізнесу. Окрім того, до складу журі входять знані діячі вокального мистецтва та педагоги. Обґрунтовано поширення конкурсу вокального мистецтва за кордоном, завдяки його виведенню на міжнародний рівень та популяризації фестивально-конкурсного руху в українському форматі на міжнародній арені. Встановлено, що Міжнародний конкурс вокального мистецтва “Vocal Seasons” сприяє формуванню національної ідентичності молоді та юнацтва через пісню, оскільки пісенна творчість віддзеркалює традиції, світоглядні орієнтири, цінності народу, які передаються від покоління до покоління, а також є «символом колективної пам’яті та культурного коду нації» (Заверуха та ін., 2025). З’ясовано, що для Міжнародного конкурсу вокального мистецтва “Vocal Seasons” важливими є: професійний (вокальний) розвиток учасників, спрямований на їхню подальшу виконавську та педагогічну діяльність (перспектива участі в дитячому Євробаченні, Dity.Help Music, здобуття подальшої вокальної освіти у вищих навчальних закладах); звучання сучасної української пісні, зокрема й авторської, в Україні та за кордоном; різноманітна підтримка учасників під час проведення конкурсу (фінансова, медіапідтримка, навчання в музично-театральній студії “Broadway Kids Studio” Марії Прилипко й участь у бродвейському шоу, проходження вокального інтенсиву від Олександра Пономарьова) та після його завершення.
Музика сучасних українських композиторів у балетному репертуарі канадського ансамблю “Shumka”
У статті розглянуто специфіку культурних взаємин між Україною та Канадою крізь призму балетного мистецтва, що є малодослідженим полем українських діаспорних студій. Акцент зроблено на діяльності канадського танцювального ансамблю “Shumka”, який від часу свого заснування в 1959 році став символом української хореографічної культури в Канаді та прикладом її інтеграції в багатокультурний простір цієї держави. Метою статті є дослідження особливостей упровадження музики сучасних українських композиторів у балетний репертуар канадського ансамблю “Shumka”. Методологія дослідження спирається на міждисциплінарний підхід, що охоплює домінантні елементи музикознавчого, культурологічного та мистецтвознавчого аналізу. Наголошено на тому, що традиційне збереження культурних форм, характерне для діаспори, поступово трансформується завдяки співпраці із сучасними українськими митцями, зокрема композиторами, чия творчість відкриває нові шляхи збереження і актуалізації національної ідентичності. Дослідження зосереджено на аналізі балетних постановок, створених у результаті співпраці “Shumka” з українськими композиторами Юрієм Шевченком, Андрієм Шустем і Олександром Родіним, які демонструють широкий спектр підходів – від фольклорного колориту до синтезу академічних і експериментальних елементів. Визначено основні тенденції роботи українських сучасних композиторів у культурному полі діаспори. Виокремлено роль музики у формуванні сценічної образності колективу та її вплив на сприйняття українського мистецтва в Канаді. Доведено, що такі мистецькі колаборації мають стратегічне значення для підтримки української культурної присутності у світі, оскільки поєднують традицію з інноваціями, діаспорний досвід – із сучасними академічними практиками. Результати дослідження відкривають перспективи подальшого аналізу ролі музики та хореографії у збереженні й оновленні культурної ідентичності українців за кордоном, а також демонструють, як мистецтво стає інструментом діалогу між Україною та Канадою.
Національна мистецька спадщина як системна цілісність
Стаття присвячена актуальній проблемі розробки цілісного, диференційованого, науково обґрунтованого погляду на феномен національної мистецької спадщини.Головна мета статті – на основі системного підходу і на прикладі музичного мистецтва встановити сутність та структуру великомасштабного явища національної мистецької спадщини. Методологічне підґрунтя дослідження – системно-структурний підхід, метод моделювання надскладного об’єкта соціокультурної природи, метод аналогії. В роботі запропоновано розгорнуте визначення поняття «національна мистецька спадщина» і розроблена модель відповідного соціокультурного феномену. Поняття національної мистецької спадщини трактується як система художніх цінностей національної культури, що має універсальну для всіх видів мистецтва структуру. Така структура є інваріантною щодо різних історичних етапів розвитку такої культури. Головними компонентами розробленої структурної моделі національної музичної спадщини є, по-перше, множина усних, письмових та зафіксованих за допомогою технічних засобів творів музичного і синтетичного мистецтва (у єдності з виразними засобами поезії, драми, танцю тощо). До цієї множини належать самобутні види музичного інструментарію, а також і художньо цінні виконавські інтерпретації музичних творів. По-друге, до національної мистецької спадщини належать творці музичних артефактів та артеакцій (композитори, аранжувальники, музиканти-імпровізатори, виконавці музичних творів, артисти в різних жанрах музичної драми). Також до другого структурного компонента належить меморіальна інформація про людей, які є творцями і носіями національних художніх цінностей. Третій компонент національної музичної спадщини – це суто нематеріальні культурні цінності, якими є: національна музична мова та музично-мовленнєві діалекти; система базових музичних практик, жанрів та різновидів творчості (жанрові системи національного фольклору, релігійної, професійної та масово-популярної музики); музично-поетичні системи, самобутні стилі та техніки творчості, школи композиторської творчості та музично-виконавського мистецтва. Кожний з виявлених компонентів національної мистецької спадщини, згідно з універсальним принципом системності, може бути трактований як структурована цілісність. Виявлено, що всі види національних художніх цінностей потребують захисту, збереження і творчого розвитку.
Сторінка містичного щоденника увʼязненого (на прикладі Прелюдії і фуги до-дієз мінор № 10 В. Задерацького)
Стаття присвячена аналізу Прелюдії та фуги № 10 до-дієз мінор із циклу «24 прелюдії та фуги» Всеволода Петровича Задерацького. Диптих постає перед слухачем своєрідною розповіддю особистого досвіду увʼязненого концтабору композитора, артефактом памʼяті, є однією сторінкою містичного щоденнику «24 прелюдії та фуги».Переживши тривоги, біль, самотність, у роздумах про буття та свободу, герой згадує символічні образи нічного зоряного неба, звуків дзвонів, що закликають до молитви, які залишилися далеко в Україні. Проживаючи подвійну реальність, матеріальну та духовну, композитор зберігає психологічне здоровʼя та продовжує творити свою історію. Фуга диптиха змальовує психологічну драму увʼязненого, що пройде через перипетії життя, катастрофу увʼязнення, досягнувши духовної трансформації та усвідомлення. Використання тріолей, повторюваних ритмічних формул і поліфонічних структур дозволяє глибше передати внутрішній стан увʼязненого та його емоційне напруження. Дзвонові інтонації в диптиху виконують особливу функцію, поєднують минуле з майбутнім, добро зі злом, світло з тінню. Фінальні дзвони у фузі «дослівно цитують» прелюдію, створюють таким чином арку, що нагадає про завершення земного буття. Методологія дослідження поєднує герменевтичний і семіотичний аналіз, культурно-історичний контекст, психологічні концепції та музикознавчі методи, що дозволить точніше відтворити структуру та символізм твору, глибше зрозуміти наповненість смисловими кодами. У статті підкреслюється, що диптих є не лише музичним твором, а своєрідним культурним документом, що дозволяє відчути подвійність буття увʼязненого концтабору, прагнення до духовного та ментального зцілення, а також розкрити символізм культурних кодів української національної традиції.
Вокально-хорове мистецтво в розвитку професійного досвіду студентів музичних спеціальностей
Мета статті – висвітлити важливі аспекти вокально-хорового мистецтва у формуванні професійного досвіду студентів музичних спеціальностей для розкриття їхнього творчого потенціалу та підготовки до активної участі, а також до концертного виконання та відповідної інтерпретації музичного твору. Розглянуто аспекти, що є складниками навчання студентів у галузі вокально-хорового мистецтва, а також педагогічної та концертно-виконавської діяльності. Пріоритетними питаннями є вибір, освоєння та виконавська інтерпретація вокально-хорових творів традиційного локусу як основа формування репертуарної політики студентів – хорових диригентів; процес сценічної трансформації виконавця і авторського (або автентичного) твору в концертних умовах; питання контролю та розвитку професійного досвіду студентів музичних спеціальностей. Підкреслюється, що виконання автентичного вокально-хорового твору має інтерпретаційні варіанти, що відображають виконавські традиції, досвід і ментальність виконавця – хорового диригента. Наукова новизна. Збільшується увага до важливості різних періодів формування та набуття професійних навичок студентів у галузі вокального та хорового виконавства. Підкреслюється роль формування колективного вокально-хорового досвіду в концертній діяльності та педагогічній роботі. Висвітлюється досвід підготовки вокалістів та хорових диригентів у Київському міському університеті імені Бориса Грінченка.Професійна підготовка студентів у галузі вокального та хорового мистецтва має бути комплексною і включати як опанування музичних і виконавських особливостей традиційного локусу, інтерпретацію твору, так і розвиток артистизму (сценічний образ, трансформація, психологічні та внутрішньоемоційні особливості тощо). Основними критеріями професійної підготовки до сценічного та концертного виконання музичного твору є розуміння стилю, характеру та манери виконання традиційного вокально-хорового репертуару, створення природного тембру-звучання та візуального образу виконавської традиції на сцені. Репертуарна палітра хорового диригента (хорового керівника) передбачає демонстрацію індивідуальних виконавських технік (манери), почуття художнього смаку, що виявляється в унікальному стилі виконання та творчій індивідуальності.
Стаття присвячена аналізу української символіки в контексті сучасного дизайну.Метою дослідження є вивчення історичних витоків української символіки та її транс- формації в умовах сучасних дизайнерських практик. У роботі розглянуто, як наці- ональні мотиви, орнаменти та кольори використовуються у графічному дизайні, брендингу, моді, архітектурі й інтер’єрі, а також у цифрових ілюстраціях і мульти- медійних продуктах. Окрім того, увага зосереджена на соціокультурному контексті використання української символіки та її впливі на формування національної ідентич- ності. Методологія дослідження ґрунтується на комплексному підході, що поєднує історико-культурний, семіотичний і дизайнерський аналіз. Для досягнення мети використовуються такі методи, як контент-аналіз, порівняння та інтерпретація візуальних матеріалів, а також вивчення прикладів сучасного застосування україн- ських символів у креативних індустріях. Одним з основних завдань є також аналіз етичних аспектів використання національної символіки в дизайні та її ролі у фор- муванні культурної дипломатії. Новизна дослідження полягає в тому, що у статті вперше систематизовано досвід використання традиційних українських символів у сучасному дизайні, зокрема в таких сферах, як графічний дизайн, брендинг, мода, архітектура та цифрове мистецтво. Особлива увага приділяється новітнім під- ходам до поєднання традиційної символіки з актуальними трендами у візуальній культурі, а також впливу цих процесів на популяризацію української культури у гло- бальному контексті. Практична значущість дослідження полягає в можливості вико- ристання отриманих результатів для розроблення рекомендацій щодо етичного та професійного використання української символіки в дизайнерських проєктах, а також для підтримки ініціатив у сфері культурної дипломатії. Окрім того, результати роботи можуть бути корисними для дизайнерів, художників, архітекторів та інших представників креативних індустрій, які працюють з національними мотивами у своїй практиці. Основні результати дослідження підтверджують, що українська символіка, зокрема орнаменти, кольори й образи, активно інтегрується в різних сферах сучас- ного дизайну, зберігає водночас своє культурне й історичне значення. Встановлено, що сучасне трактування національних символів сприяє формуванню позитивного іміджу України як культурно багатої держави, водночас підтримує її культурну іден- тичність на міжнародній арені. Окрім того, виявлено, що використання української символіки в моді, архітектурі й інтер’єрі набирає популярності, надаючи цим сферам нових інтерпретацій і смислів. Підкреслено, що ефективне використання української символіки в дизайні сприяє збереженню культурної спадщини, підтримує національну ідентичність і сприяє розвитку креативних індустрій. Застосування традиційних мотивів у сучасному дизайні є важливим елементом культурної дипломатії і може стати потужним інструментом для подальшого просування української культури на міжнародній арені. Однак для збереження етичних стандартів і автентичності символів необхідно здійснювати постійну наукову та практичну підтримку процесу адаптації традиційних мотивів до сучасних дизайнерських реалій.
Холістичне дослідження музичної ментальності як соціокультурного феномену
Стаття присвячена дослідженню музичної ментальності як загальнонаукового поняття та як соціокультурного феномену. Проаналізовано структуру й елементи музичної ментальності, визначені зміст та місце поняття «музична ментальність» у сучасній ментології, а також функції музичної ментальності як соціокультурного феномену в сучасній соціокультурній теорії та практиці.У процесі дослідження були застосовані загальнонаукові методи, міждисциплінарний і холістичний підходи. Якщо міждисциплінарний підхід дає нам можливість досліджувати будь-які феномени «за горизонталю», тобто використовувати досягнення суміжних дисциплін, то холістичний підхід дав нам можливість використати феномен музичної ментальності «за вертикаллю», тобто дослідити глибинні рівні особистісної та колективної свідомості, де, власне, і формується будь-яка ментальність узагалі. Аналіз досліджень щодо музичної ментальності показав нерозвиненість розуміння та трактування даного поняття, що послужило однією із причин звернення до його ретельного вивчення. Зазначено, що холістичне дослідження музичної ментальності є цілком закономірним і в дусі часу, а основою цього дослідження є кілька положень, згідно з якими світ у своїй основі є цілісним, або Єдиним, але різним у проявах цієї цілісності. Музика як звукова форма Всесвіту є одним із проявів цього Єдиного, у звуці втілена ідеальна структура Всесвіту, її гармонійна сутність. Єдине не допускає поділу внутрішнього і зовнішнього, нижчого і вищого, матеріального й ідеального, оскільки воно цілісне, отже, гармонійне.Установлено, що основою музичної ментальності виступають музичне мислення та власне музичність. Музичне мислення – це мислення інтонаційне, а інтонаційно мислити – значить чути звучання самого життя. Ця здатність чути звучання життя властива як композиторам, так і виконавцям, і слухачам, але проявляється різною мірою, власне, так само, як і феномен музикальності, основою якого є музичний слух, відчуття ритму та музична пам’ять. Як соціокультурний феномен музична ментальність є відображенням архетипів, жанрових традицій, інтонаційних моделей, цінностей і символічних форм окремої культури, закодованих у музиці, навіть більше, це сукупність культурно зумовлених способів сприйняття, осмислення, створення та відтворення музики, що властиві окремій спільноті (етносу, регіону, культурі) у конкретному історичному часі. Вона формується на основі колективного несвідомого та втілюється в мелодійних структурах, тембрах, інтонаціях тощо, тому що її функціями виступають: трансляція культурного коду; естетична та моральна орієнтація (духовні засади); синтез індивідуального та колективного досвіду щодо сприйняття музики, яке інтегрує в національну традицію.
Українська опера у вимірі національно-культурного спротиву імперії
Стаття присвячена осмисленню української опери як важливого чинника національно- культурного спротиву російському імперському гнобленню у XIX столітті. Основну увагу приділено аналізу лірико-комічної опери Семена Гулака-Артемовського «Запо- рожець за Дунаєм» (1863 рік) у контексті антиколоніальних студій і сучасних дискусій про деколонізацію культури. Методологія наукової розвідки спирається на міждисци- плінарний підхід, що поєднує мистецтвознавчий, феноменологічний, герменевтичний і семіотичний методи. З’ясовано історико-культурні умови появи першого масш- табного музично-театрального твору на українську тематику та його значення як художньої форми протистояння російській асиміляційній політиці. Встановлено, що за авторським задумом сюжет і музична мова опери втілюють ідею збереження національної самобутності українців, які опинились між двома імперіями. Змальовуючи життя запорожців за межами рідної землі, композитор утвердив мотив ностальгії за Україною, волелюбності й духовної непокори. В опері яскраво репрезентовані цін- нісні орієнтири й ідентифікаційні маркери українців: аграрна праця, козацька свобода, родинна вірність, побожність. Розкрито символіку імені головного героя опери, яка вказує на чесноти українського лицаря. Характерні інтонації народної пісенності, дотепний гумор і колоритна образність запорожця Івана Карася підкреслюють близькість твору до української фольклорної традиції та звичаїв козацького герцю.Підсумовано, що опера С. Гулака-Артемовського засвідчила здатність українського музичного театру виконувати функцію консолідації національної спільноти та сим- волу культурного опору поневолювачам.
Ритмічна мова епох та релятивний дисонанс її музичного сприйняття
Стаття присвячена проблемі методологічної актуалізації педагогічних підходів до вивчення ритму в музичному мистецтві в умовах радикальної трансформації куль- турно-стильових контекстів ХХІ століття. Мета дослідження – виявити причини релятивного розриву між традиційними уявленнями про ритм, закріпленими в педаго- гічних методиках XX століття (Е. Жак-Далькроз, К. Орф, З. Кодай, С. Судзукі, Е. Гор- дон, В. Брайнін) і сучасними ритмоінтонаційними формами, властивими актуальним жанрам естрадної, джазової, електронної та гібридної музики. Методологічну основу роботи становить міждисциплінарний підхід, що охоплює музично-теоретичний аналіз, ритмологію, когнітивну та нейропсихологічну теорії сприйняття, а також культурологічну та семіотичну інтерпретацію ритму. Розглянуто як історико- методичні аспекти формування канонічних педагогічних систем, так і обмеженість їх застосування в умовах сучасного звукового середовища. Проведено зіставлення традиційних метроритмічних конструкцій історичного періоду з контекстуально забарвленими ритмічними мовами сучасних музичних стилів, в яких ритм втрачає універсалізм і набуває функцій експресивно-психологічного коду. Наукова новизна дослідження полягає у виявленні феномену «ритмічного релятивізму» – зміщення у сприйнятті й аналізі ритму, зумовленого невідповідністю культурних кодів і сти- льового середовища. Уперше запропоновано концепцію ритму як динамічної, бага- товимірної культурно-музичної мови, що інтегрує тілесність, мовленнєву інтона- цію, грув, мікроакцентуацію та варіативну пульсацію. Аргументовано необхідність переходу від універсалізованих методик до поліфонічної моделі ритмічного виховання, яка враховує жанрову специфіку й особливості медійно-урбаністичного контексту.У процесі дослідження встановлено, що традиційні педагогічні системи демонстру- ють методологічну інерцію, яка виявляється у збереженні архаїчних метричних схем минулого та відсутності орієнтації на освоєння ритмічної гнучкості сучасних стилів.Такий підхід обмежує формування звукового кругозору, пригнічує імпровізаційне мис- лення і перешкоджає повноцінному сприйняттю ритму як живого й органічного еле- мента художньої структури. Зроблено висновок про необхідність переосмислення парадигми представлення ритму в напрямі інтеграції історичної спадщини з акту- альними ритмоінтонаційними формами, що дозволить сформувати цілісну систему музичного сприйняття, здатну ефективно функціонувати в умовах мінливого соціо- культурного середовища. Практичне значення роботи виражається в обґрунтуванні принципів проєктування сучасних методик ритмічного виховання, орієнтованих на актуальні музичні жанри, розширенні аналітичного апарату музичної теорії, а також розвитку міждисциплінарного підходу в музичній педагогіці.
“Prelude and Fugue” для саксофона альта і фортепіано Роберта Курдибахи: синтез барокових традицій і сучасної музичної естетики
У статті розглянуто твір “Prelude and Fugue” для саксофона альта і фортепіано польського композитора Роберта Курдибахи як приклад сучасного переосмислення барокових форм у контексті постмодерної музичної естетики. Роберт Курдибаха є однією з важливих постатей сучасного польського музичного життя. Його доробок охоплює широкий спектр жанрів – від симфонічної та камерної музики до електроакустичних проєктів. Значне місце у творчості композитора належить опусам для духових інструментів, серед яких варто відзначити концерти для флейти та саксофона з оркестром, а також низку камерних творів з використанням кларнета, флейти, бас-кларнета тощо. Це свідчить про глибоку зацікавленість Р. Курдибахи у виразовому потенціалі цих інструментів і водночас про його прагнення до оновлення та розвитку академічного репертуару для духових.Активна діяльність вроцлавського митця як композитора, диригента, педагога й організатора фестивалів справляє помітний вплив на формування сучасного музичного середовища Нижньої Силезії, а також Польщі загалом. Водночас в українському музикознавстві його творчість досі залишається майже не дослідженою. Запропонована публікація є однією з перших спроб представити постать Роберта Курдибахи у вітчизняному науковому дискурсі на прикладі ґрунтовного аналізу одного з його камерних опусів.У проаналізованому творі “Prelude and Fugue” зосереджено увагу на особливостях поліфонічної організації, ритмічної структури й інтонаційної мови. Виокремлено характерні риси авторського стилю, зокрема: тяжіння до інтертекстуального мислення, використання барокової символіки та поєднання традицій з новітніми художніми тенденціями. Окремий акцент зроблено на ролі барокової риторики як естетичного маркера в постмодерному контексті композиції. У підсумку стверджується висока художня цінність “Prelude and Fugue” як зразка сучасного камерного репертуару, що поєднує традиційні форми з актуальним звучанням. Водночас окреслено необхідність подальшого вивчення багатогранної творчої спадщини Роберта Курдибахи в українському музикознавстві.
Програмна мініатюра китайських композиторів першої половини ХХ століття в контексті проблеми втілення національного звукообразу фортепіано
У статті розглянуто програмну мініатюру китайських композиторів першої поло- вини ХХ століття в контексті проблеми втілення національного звукообразу фор- тепіано. Наголошено, що зі значних композиторських постатей – творців модерної китайської музичної традиції означеного періоду – вирізняються Чжао Юаньжень, Хе Лутін, Цзян Вен’є, Цюй Вей, Сан Тонг та інші. Метою статті є музикознавчий аналіз програмних мініатюр Чжао Юаньженя, Хе Лутіна, Сан Тонга в контексті ідентич- ності відображення національного звукообразу фортепіано. Для здійснення музикоз- навчого аналізу програмної мініатюри китайських композиторів першої половини ХХ століття нами було застосовано коло аналітичних методів (інтонаційний, гер- меневтичний, компаративний, історико-стильовий, онто-сонологічний), які дозво- лили виявити специфіку відображення національного звукообразу фортепіано на рівні індивідуальної стилістики означених композиторів, а також узагальнити спільні риси їхньогго музичного мислення.Здійснено музикознавчий аналіз програмних мініатюр Чжао Юаньженя «Вишуканий Ба Бан та хвилі Сян Цзяна» та «Марш миру», Хе Лутіна «Пастуша сопілка», Сан Тонга «У далекому місці». Доведено, що у п’єсі «Вишуканий Ба Бан та хвилі Сян Цзяна» Чжао Юаньжень упроваджує ідею європеїзації китайського фортепіано й застосо- вує тлумачення національного звукообразу фортепіано як співучого, танцювального й концертного інструмента. У музичному тексті п’єси «Марш миру» Чжао Юаньженя спостерігається трактування національного звукообразу фортепіано як танцю- вального та лірико-фантастичного. У творі Хе Лутіна «Пастуша сопілка» утілено інтерпретацію національного звукообразу фортепіано в конфігураціях ліричного та танцювально-віртуозного звучання. Національний звукообраз фортепіано твору «У далекому місці» Сан Тонга пов’язаний з відображенням авангардної (за Н. Рябухою) та драматичної звукосфер. Окреслено перспективи подальших наукових досліджень щодо вивчення проблеми втілення національного звукообразу фортепіано, які потребують аналітичних студій щодо програмних мініатюр китайських композиторів другої половини ХХ століття.