Формування художньо-образного сприймання здобувачів вищої мистецько-педагогічної освіти засобами української музичної культури
У статті розглянуто проблему формування художньо-образного сприймання здобувачів вищої мистецько-педагогічної освіти засобами української музичної культури. Актуальність дослідження зумовлена потребою посилення змістових і методичних аспектів фахової підготовки майбутніх фахівців музично-педагогічного профілю, здатних глибоко сприймати, інтерпретувати й художньо осмислювати музичні твори в образно-смисловому, культурно-історичному та ціннісному контекстах. Мета статті полягає в обґрунтуванні методичних засад формування художньо- образного сприймання здобувачів засобами української музичної культури. Методологія ґрунтується на використанні теоретичних методів аналізу, систематизації, узагальнення та конкретизації наукових джерел. Уточнено сутність художньо-образного сприймання як емоційно-перцептивного, асоціативного та інтерпретаційного процесу, що забезпечує цілісне осягнення художнього образу, інтонаційно-смислової будови, емоційної драматургії та культурного змісту музичного твору. Обґрунтовано формувальний потенціал української музичної культури, яка поєднує фольклорні джерела, історико-культурну пам’ять, національні інтонації, жанрово-стильове розмаїття, символічні образи й ціннісні смисли. Увагу приділено українському фольклору, бандурним композиціям і творам із рисами полістилістики як проявам української музичної культури. Визначено методичні орієнтири формування художньо-образного сприймання: художньо-слухове спостереження, ідентифікацію емоційних станів, створення словника образів звучання, художньо-метафоричне тлумачення змісту музики, музичне переінтонування, виконавську імпровізацію та художньо-педагогічну інтерпретацію. Зроблено висновок, що використання творів української музичної культури сприяє активізації емоційного переживання, образної уяви, асоціативного мислення, інтерпретаційної діяльності та ціннісного осмислення музичного твору
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Образність пісень В. Золотухіна у вокально-сценічному втіленні
Статтю присвячено дослідженню проблеми формування образного мислення академічного вокаліста в контексті камерно-вокального жанру. Актуальність теми зумовлена зростанням ролі інтерпретаційних чинників у сучасній вокальній педагогіці, де виконавська майстерність розглядається не лише як результат технічної підготовки, а як цілісний художньо-психологічний процес. Особливу увагу зосереджено на камерно-вокальних творах Володимира Золотухіна, які репрезентують складну систему взаємодії музичної драматургії, поетичного слова та виконавської індивідуальності. У статті проаналізовано образно-драматургічні моделі вокально-фортепіанних пісень композитора, окреслено їх жанрово-стильову специфіку та визначено роль фортепіанної партії як активного носія художнього змісту. Доведено, що камерновокальні твори Золотухіна тяжіють до поетично-симфонізованого романсу, у якому фортепіано виступає рівноправним учасником драматургічного процесу, формуючи образний простір твору й спрямовуючи розвиток вокальної інтонації. На прикладі пісень «Крила», «Земля моя – зоря моя», «Північний полюс», «Семиструнна гітара», «А тебе нема» та «Вальс» розкрито різні типи образності – від гімнічно-узагальненої та баладно-драматичної до інтимно-ліричної й рефлексивної. Обґрунтовано, що робота з цим репертуаром сприяє розвитку асоціативного мислення, глибокому осмисленню поетичного тексту та формуванню цілісної виконавської концепції. Зроблено висновок про доцільність використання камерно-вокальних пісень Володимира Золотухіна у концертній, педагогічній та науково-дослідній практиці як ефективного засобу формування образного мислення академічного вокаліста
Медіатизація культури в контексті сучасного наукового дискурсу
У статті здійснено комплексний аналіз феномену медіатизації культури як одного з визначальних процесів розвитку сучасного суспільства в умовах цифрової трансформації та глобалізації. Метою статті є теоретичне осмислення медіатизації культури в контексті сучасного наукового дискурсу, а також виявлення її ключових характеристик, механізмів і наслідків. У дослідженні проаналізовано основні наукові підходи до інтерпретації поняття «медіатизація», зокрема як процесу, в межах якого медіа стають автономним соціальним інститутом, що впливає на функціонування інших сфер суспільства. Розглянуто концепції медіа як середовища, що формує нові типи культурних практик і трансформує традиційні форми комунікації. Особливу увагу приділено ролі цифрових технологій, соціальних мереж та інтерактивних платформ у зміні способів культурної участі та репрезентації. Висвітлено вплив медіатизації на формування культурної ідентичності, зокрема через процеси символічного конструювання реальності, віртуалізації досвіду та гібридизації культурних форм. Проаналізовано взаємодію глобальних і локальних культурних процесів, що відбуваються під впливом медіа, а також трансформацію культурних норм, цінностей і моделей поведінки. Окреслено ризики та виклики, пов’язані з медіатизацією, серед яких інформаційна перенасиченість, маніпулятивні практики та зміщення акцентів у культурному виробництві. У статті обґрунтовано необхідність міждисциплінарного підходу до дослідження медіатизації культури, що поєднує інструментарій культурології, соціології, медіадосліджень та комунікативістики. Узагальнено, що медіатизація культури є складним, багаторівневим процесом, який не лише відображає, але й активно формує сучасний науковий і соціокультурний дискурс, визначаючи нові вектори розвитку культури в умовах цифрової епохи
Теоретико-методологічні засади дослідження мобільності та її класифікації
Сучасна педагогічна діяльність, зокрема у сфері музичної освіти, висуває до викладача комплексні вимоги, що включають не лише професійні знання та навички, а й здатність до адаптації, творчості та безперервного саморозвитку. Умови глобалізації, цифровізації та швидких соціокультурних змін зумовлюють актуальність формування мобільності у майбутніх учителів музики, яка постає ключовою професійною компетентністю. Метою статті стало теоретичне обґрунтування сутності мобільності як педагогічної категорії, а серед її завдань – аналіз основних видів мобільності та виявлення специфіки педагогічної мобільності майбутнього вчителя музичного мистецтва. Мобільність в освіті багатогранна: вона охоплює професійну, соціокультурну, культурну, академічну та особистісну сфери. Професійна мобільність забезпечує здатність педагога ефективно реагувати на зміни, освоювати нові методики, інтегрувати інновації та реалізовувати різні напрями діяльності. Соціокультурна і культурна мобільність сприяють розвитку міжкультурної компетентності, толерантності та адаптації до різноманітних культурних і соціальних середовищ. Академічна мобільність формує готовність до участі в міжнародних освітніх і наукових програмах, а особистісна мобільність є базовою умовою розвитку всіх інших видів, забезпечуючи саморефлексію, самонавчання і здатність до ефективної взаємодії з середовищем. Таким чином, виховання мобільності у майбутнього вчителя музики є пріоритетним завданням сучасної мистецько-педагогічної освіти. Воно забезпечує формування фахівця, здатного до гнучкої, творчої та результативної діяльності в умовах постійних змін, інтеграції різних видів мистецтва та активного внеску у розвиток культурного та соціального простору суспільства. Актуальність виховання мобільності у майбутнього вчителя музичного мистецтва зумовлена глибинними трансформаціями, що відбуваються в сучасному освітньому просторі та суспільстві загалом. Вона поєднує в собі різні види мобільності (професійну, соціальну, академічну, комунікативну та особистісну) забезпечуючи цілісність і ефективність педагогічної діяльності. Мобільність майбутнього вчителя музичного мистецтва включає професійну, соціокультурну, культурну, академічну та особистісну сфери, що дозволяє майбутньому спеціалісту інтегрувати нові знання, працювати в різних соціальних і культурних контекстах та постійно самовдосконалюватися.
Генеза та сучасна інтерпретація поняття «художньо-візуальна компетентність» у науковому дискурсі
У статті висвітлено генезу поняття «художньо-візуальна компетентність» у межах мистецтвознавчого та педагогічного наукових дискурсів. Актуальність теми зумовлена радикальною трансформацією сучасного соціокультурного простору, «візуальним поворотом» у гуманітаристиці та стрімкою експансією генеративних технологій, що вимагає нових підходів до підготовки майбутніх учителів образотворчого мистецтва. Методологія дослідження ґрунтується на комплексному застосуванні компаративного, історико-логічного та герменевтичного методів, що дозволило диференціювати суміжні дефініції та розкрити зміст візуальних образів у сучасному науковому полі. Наукова новизна дослідження полягає у здійсненні цілісного ретроспективного аналізу становлення поняття «художньо-візуальна компетентність» та виокремленні його новітніх смислових меж у контексті цифровізації мистецької освіти. Уточнено термінологічне розмежування між загальною візуальною компетентністю, що має переважно комунікативно-прагматичний характер, та фаховою художньо-візуальною компетентністю, яка базується на естетико-аксіологічній домінанті. Запропоновано авторське трактування феномену як інтегративного особистісного утворення, що синтезує фахові знання, художньо-творчі вміння та накопичений візуальний досвід («насмотреність») для інтерпретації та творчої трансляції художніх образів. Доведено, що цей феномен пройшов шлях трансформації від базової «візуальної грамотності» до багатовимірної професійної якості, здатної забезпечити етичну та естетичну автономію особистості в умовах «екранної культури». Розкрито значення чіткого розмежування загальної візуальної та фахової художньо- візуальної компетентностей за критеріями об’єкта сприйняття, функціональної спрямованості та рівнів опрацювання інформації. Окремий акцент зроблено на викликах цифрової епохи, де досліджувана компетентність трансформується у захисний механізм проти візуальних маніпуляцій та симулякрів. У ході дослідження доведено, що художньо-візуальна компетентність є результатом синергії «художньої» та «візуальної» складових, де інструментальна потужність опрацювання інформації поєднується із глибинним ціннісним самовизначенням у культурі
Науково-теоретичні засади моделювання аксіологічного відношення суб’єктів мистецької освіти до культури оперного співу
У представленій статті розкрито необхідність та перспективність розвитку аксіологічного відношення суб’єктів мистецької освіти до набуття досвіду співу та сприйняття академічної музики оперного жанру, виконавської творчості видатних вокалістів України та світу, шедеврів музичної культури та застосування їх у навчанні майбутніх фахівців і самостійній співацькій практиці. Визначено, що процес ціннісного ставлення до оперного співу ускладнюється поширенням постмодерністських музичних спрямувань, що негативно впливають на здоров’я голосового апарату співаків, рівень естетичного розвитку молоді, відкриття для себе шедеврів світового музичного мистецтва. Встановлено, що з поширенням співу, як виду мистецької діяльності серед молоді, виникає необхідність звернути особливу увагу на мистецьке середовище, в якому відбувається становлення та розвиток аксіологічного відношення до академічної та популярної класичної музики. Обґрунтовано зміст науково-теоретичних засад аксіологічного відношення суб’єктів мистецької освіти до культури оперного співу в контексті смислових орієнтирів цього феномена. Підґрунтям визначення принципових засад щодо усвідомлення та винайдення психолого-педагогічних важелів досягнення результативності аксіологічного відношення до культури оперного співу стала психологічна теорія установки. Запропоновано концепцією дослідження стосовно аксіологічного відношення суб’єктів мистецької освіти до культури оперного співу поетапності моделювання застосуванням відправних позицій теорії установки, встановлено відповідні рівні розвитку позитивного відношення до культури оперного співу співака та слухача від «первинної реакції при впливі ситуації» (І етап) через «ситуативність задля задоволення потреби» (ІІ етап) до «фіксованої установки» до сприйняття шедеврів оперного мистецтва (ІІІ етап). Результати активізували усвідомлення майбутніми фахівцями науково-теоретичної сутності культури оперного мистецтва, розуміння її специфіки, потребу ознайомлення зі персоніфікованими зразками виконавської творчості видатних співаків України та світу
Методичне забезпечення підготовки майбутніх викладачів мистецьких дисциплін до роботи з різновіковим контингентом здобувачів музичної освіти
Стаття присвячена проблемі методичного забезпечення підготовки майбутніх викладачів мистецьких дисциплін до роботи з різновіковим контингентом здобувачів музичної освіти. Підготовка розглядається як процес, результатом якого є підготовленість майбутніх викладачів мистецьких дисциплін, зокрема, працювати з учнями початкових, старших класів, а також з дорослими в умовах неформальної освіти. Зазначені категорії учнів позначено як здобувачі музичної освіти. Змістовою лінією роботи з таким контингентом обрано фортепіанну підготовку. Мета дослідження полягає у розробці методичного забезпечення (етапів, педагогічних умов і методів) підготовки майбутніх викладачів мистецьких дисциплін до роботи з різновіковим контингентом здобувачів музичної освіти на основі опанування гри на фортепіано як основної змістової лінії освітньо-педагогічного процесу. Методичне забезпечення представлено у вигляді теоретичної моделі поетапного запровадження педагогічних умов і методів. Перший етап – активізація контекстного мислення, на якому запроваджується педагогічна умова: стимулювання художньо-мисленнєвих процесів в роботі над текстом музичного твору в парадигмі контекстного навчання. У межах умови запроваджуються пізнавально-пошукові завдання роботи над текстом твору від уртекста до створення редакційного варіанту відповідно до мистецько- педагогічних завдань контекстного характеру Другий етап – накопичення досвіду моделювання методики музичного навчання, застосовується умова: концентрація процесу набуття методичного досвіду в рольових формах навчання гри на фортепіано (ролі викладача, учнів різних вікових груп та зміна методів відповідно до цього під час роботи над образом твору). У межах умови застосовуються інноваційні технології, додаткова реальність, віртуальна естетика, полімодальність сприйняття образу та роботи над твором. Третій етап – творче застосування набутого методичного досвіду роботи з різними віковими категоріями здобувачів музичної освіти, на якому застосовується педагогічна умова: системне застосування проектно-віртуальних засобів навчання в контексті різних мистецько-педагогічних завдань. У межах умови застосовується науково-пошуковий метод контекстного навчання (варіанти інтерпретацій твору на різну аудитлорію), створення мапи метафор у роботі над образом відповідно до різновікових категорій здобувачів музичної освіти. Наукова новизна дослідження полягає у виділенні трьох взаємопов’язаних етапів методичного забезпечення підготовки майбутніх викладачів мистецьких шкіл до роботи з різновіковим контингентом здобувачів музичної освіти
Концептуалізація тілесності танцівників крізь призму феноменології
У статті здійснено теоретичну концептуалізацію тілесності танцівників у контексті мистецької освіти крізь призму феноменологічного підходу. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю переосмислення освітніх процесів у сфері хореографії, де поряд із когнітивними компонентами важливу роль відіграють тілесні, емоційні та чуттєві виміри досвіду. Метою роботи є обґрунтування цілісного підходу до розуміння тілесності як фундаментального чинника професійної підготовки танцівників. Методологія дослідження ґрунтується на феноменологічному підході, що передбачає аналіз досвіду у його безпосередній даності, а також на принципах інтенціональності свідомості, феноменологічної редукції та ембодімент-підходу. Використано міждисциплінарний підхід, який поєднує філософський, педагогічний та мистецтвознавчий аналіз. Наукова новизна полягає у першому у вітчизняному науковому дискурсі здійсненні комплексного аналізу тілесного досвіду в мистецькій освіті крізь призму феноменології, що обґрунтувало його як багатовимірне явище, де інтегруються когнітивні, емоційні та сенсорні компоненти. У роботі розкрито філософські засади феноменології тілесного досвіду та окреслено еволюцію уявлень про тілесність від класичних раціоналістичних концепцій до сучасних ембодімент-підходів. Особливу увагу приділено ідеям М. Мерло-Понті щодо тіла як активного середовища взаємодії людини зі світом. Обґрунтовано, що тілесний досвід у хореографічному навчанні формується через рух, ритм, просторові взаємодії та афективні стани, виступаючи основою смислотворення. Визначено значення міжсуб’єктності та міжтілесної взаємодії у процесі мистецької освіти, де досвід постає як результат спільної діяльності та взаємного переживання. Доведено, що естетичний досвід має цілісний характер і поєднує сенсорні, емоційні та інтелектуальні компоненти. Зроблено висновок, що інтеграція тілесного, афективного та когнітивного вимірів тілесного досвіду сприяє формуванню цілісної, творчої особистості майбутнього митця. Це відкриває нові перспективи для педагогічних практик, методик навчання, розвитку чутливості, рефлексії, креативності та глибшого усвідомлення тілесності у сучасному мистецтві.
Методичне забезпечення педагогічного діагностування та формування проєктно-технологічної компетентності майбутніх викладачів музичних дисциплін
Стаття присвячена проблемі діагностування та формування проєктно-технологічної компетентності майбутніх викладачів музичних дисциплін. Уточнено сутність цієї фахової якості. Представлено аналіз актуальних досліджень щодо застосування проєктних технологій у навчанні мистецтва, важливих компетентностей методичного спрямування. Концептуально визначення співвідношення методів педагогічної діагностики та методів формування професійних якостей, які досліджуються. Метою статті стало розкриття основних діагностичних та формувальних методів проєктно-технологічної компетентності майбутніх викладачів музичних дисциплін в цілісній системній дослідницькій проєкції Відповідно до структурних компонентів проєктно-технологічної компетентності майбутніх викладачів музичних дисциплін представлено критерії і показники їх оцінювання разом з методами, які застосовуються під час педагогічного діагностування та в процесі формування певних характеристичних якостей та структурних компонентів зазначеної компетентності. Показано логічний взаємозв’язок двох кластерів методичного забезпечення. Зроблено наголос на розроблених педагогічних умовах, які реалізуються завдяки запровадженим методам. Показано, що сукупність розроблених методів застосовувався за етапами: установочний етап – установка на ціннісний контекст педагогічної мистецької інноватики; проєктно-освітній етап – інтенсифікація застосування інновацій міні проєктів і тренінгів освітньому процесі; самоорганізаційний етап – стимулювання створення креативних проєктних ідей в координації з освітньо-виробничими практиками; творчо-синергійний етап – цілеспрямоване розширення спектру комунікативних диспозицій організації творчих проєктів
Методологічні засади формування здатності майбутніх фахівців музичного мистецтва до творчої самореалізації
У статті висвітлено методологічні засади формування здатності майбутніх фахівців музичного мистецтва до творчої самореалізації в умовах сучасної мистецької освіти. Актуальність проблеми зумовлена суперечністю між зростанням соціального запиту на креативну, автономну та рефлексивну професійну діяльність музиканта-педагога та переважанням у навчальній практиці репродуктивно- нормативних моделей підготовки, що обмежують індивідуальну ініціативу, сценічно-виконавську свободу й здатність до саморегуляції. Метою дослідження є теоретико-методологічне обґрунтування інтегрованого комплексу підходів і принципів, які забезпечують цілісність процесу становлення творчої самореалізації здобувачів у виконавській, педагогічній та проєктно-комунікативній діяльності. Методологічну основу становлять інтегративний, особистісно-персоналізований, інноваційно-технологічний, синергійно-комунікативний та герменевтичний підходи, що взаємодіють як єдина система проєктування змісту й організації освітнього процесу. Обгрунтовано компонентну структуру творчої самореалізації фахівців музичного мистецтва а єдності мотиваційно-ціннісного, когнітивно-операційного комунікативно-проєктного, рефлексивно-регулятивного компонентів. Представлено педагогічні принципи, дотримання яких має сприяти реалізації зазначених наукових підходів: міждисциплінарної координації; художньо-стильової зорієнтованості музично- освітнього процесу; мотивації до автономії та самоврядування в персоналізованому освітньому середовищі; єдності компонентів творчої діяльності (сенсомоторного, емоційно-інтуїтивного, аналітично-інтелектуального; рефлексивно-корекційного) самовдосконалення музично-творчої самореалізації, фасилітативної діалогічної співтворчості та принципу етапності інтерпретаційної діяльності
Впровадження стилістичних практик модернізму у процес професійної підготовки майбутніх художників
статті досліджено особливості впровадження стилістичних практик модернізму (імпресіонізм, пуантилізм, фовізм, кубізм) у процес професійної підготовки майбутніх фахівців образотворчого мистецтва. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю оновлення змісту мистецької освіти відповідно до сучасних вимог, що передбачають інтеграцію академічної підготовки з розвитком творчого мислення, індивідуального стилю та здатності до художньої інтерпретації. Метою статті є обґрунтування ефективності використання стилістично орієнтованих практичних завдань у процесі формування професійних компетентностей майбутніх художників. У дослідженні застосовано комплекс методів, зокрема аналіз наукових джерел, узагальнення педагогічного досвіду, спостереження за навчальним процесом та педагогічний експеримент. Обґрунтовано доцільність використання системи завдань, що поєднують аналітичне копіювання, стилізацію та творчу інтерпретацію як взаємопов’язані етапи навчання. Визначено, що такий підхід сприяє глибшому розумінню художньої мови модернізму, розвитку аналітичного, образного та просторового мислення, формуванню індивідуальної візуальної мови студентів, а також удосконаленню колористичних і композиційних навичок. Окреслено методику поетапного опрацювання стилів модернізму, яка передбачає перехід від копіювання зразків до створення власних художніх рішень на основі засвоєних стилістичних принципів. Результати педагогічного експерименту засвідчили підвищення рівня сформованості професійних компетентностей, зокрема здатності до стилістичної трансформації, варіативності мислення та творчої самореалізації. Зроблено висновок про ефективність впровадження стилістичних практик модернізму у систему фахової підготовки майбутніх художників як засобу інтеграції традиційних академічних підходів і сучасних освітніх стратегій
Експлікація образотворчої концептосфери художньої рефлексії митця
У статті розкрито сутність художньої рефлексії як багатовимірного феномену образотворчого мистецтва, що поєднує психологічні, технічні, естетичні та екзистенційні виміри творчості. Це поняття розглядається з позиції психологічного механізму смислотворення, самопізнання та естетичного узагальнення, який забезпечує глибину професійного самовираження художника, формує його індивідуальний стиль образотворення і творчого мислення. Це проявляється в інтуїтивному й раціонально осмисленому генеруванні художнього задуму, реалізація якого спонукає митця до індивідуальної інтерпретації образів реальності, адекватного визначення способів досягнення довершеності композиції, доцільного вибору технічних прийомів виконання художнього твору та усвідомлення екзистенційних цінностей результатів творчості. З опорою на сучасні мистецтвознавчі та психологічні студії, наявні класифікації типів художньої рефлексії, експліковано чотири її нові групи: формально- технічна – охоплює графічну, живописну та матеріальну форми, що забезпечують усвідомлення виразності лінії, мазка, кольору та фактури; естетико-ціннісна – представлена гармонізаційним, композиційним та ідеалізаційним видами, які спрямовані на оцінку краси, досягнення цілісності художньої форми та прагнення до ідеалу; етико- екзистенційна – поєднує моральну, ідентифікаційну та корекційну рефлексію, що акцентують відповідальність митця перед культурою і суспільством, усвідомлення власної культурної приналежності та пошук автентичності й внутрішньої рівноваги. Запропонована типологія систематизує різні виміри художньої рефлексії та створює методологічну основу для подальших мистецтвознавчих і психолого-педагогічних досліджень, дає змогу глибше зрозуміти механізми професійного самовираження митця та розширює образотворчу концептосферу сучасного мистецтвознавчого дискурсу.
Досвід опанування європейського вокального репертуару китайськими здобувачами на підґрунті української вокальної школи
У статті здійснено теоретичний аналіз проблеми опанування європейського вокального репертуару китайськими здобувачами в умовах навчання в українських закладах вищої освіти на підґрунті української вокальної школи. Актуальність дослідження зумовлена інтернаціоналізацією мистецької освіти, активізацією академічної мобільності та необхідністю наукового осмислення труднощів, що виникають у китайських студентів у процесі засвоєння європейських вокально- виконавських традицій. Метою статті є виявлення основних груп труднощів, які ускладнюють опанування європейського вокального репертуару китайськими здобувачами, та обґрунтування методологічних підходів і педагогічних умов їх подолання. Методологічне підґрунтя дослідження становлять культурологічний, компаративний, антропологічний, технологічно-системний та інноваційно-творчий підходи, що дають змогу розглядати означену проблему як багатовимірне міжкультурне, мистецьке, психофізіологічне та вокально-педагогічне явище. У результаті теоретичного аналізу виокремлено основні групи труднощів, характерних для китайських здобувачів у процесі опанування європейського вокального репертуару: соціокультурно-психологічні; вокально-фонаційні й мовно-орфоепічні; інтонаційно-слухові та музично-теоретичні; інтерпретаційно-стильові; сценічно- комунікативні. Обґрунтовано, що ефективність цього процесу забезпечується за умов сприяння соціокультурній адаптації здобувачів, студентоцентрованої організації навчання, системного розвитку базових вокально-фонаційних навичок, слухового самоконтролю, орфоепічної культури, інтерпретаційного мислення, самостійності та емоційно-сценічної виразності. Наголошено, що українська вокальна школа завдяки своїй інтегративній природі виступає ефективною педагогічною системою міжкультурної взаємодії та виконує функцію адаптаційного мосту між китайською та європейською вокальними традиціями.
Розкриття музично-творчого потенціалу учнів молодшого шкільного віку як педагогічна проблема
У статті здійснено аналіз стану актуальної проблеми сучасної музичної освіти – розкриття музично-творчого потенціалу учнів молодшого шкільного віку в нових соціокультурних умовах постінформаційного суспільства. Представлено узагальнені підсумки дослідження. Йдеться про: аналіз вітчизняної та зарубіжної наукової та науково-методичної літератури стосовно феноменів музично-творчого потенціалу особистості, розкриття цього потенціалу в учнів певних освітніх закладів, створення необхідних педагогічних умов для розвитку музично-творчих здібностей дітей; вивчення наукових підходів до розуміння феномену музично-творчого потенціалу сучасних учнів молодшого шкільного віку; обґрунтування важливості поступового вирішення цієї мистецько-педагогічної проблеми, що розглядається у науковому дискурсі як один з основних шляхів оволодіння дітьми молодшого шкільного віку основами музичної культури. Представлені результати педагогічного спостереження за перебігом мистецько-освітнього процесу, організованого як в контексті загальної музичної освіти у закладах загальної середньої освіти, так й в закладах початкової (додаткової) музичної освіти, що здійснюється в дитячих мистецьких школах України; визначено основні педагогічні умови, необхідні для музично-творчого розвитку, продуктивного навчання та виховання учнів. Уточнено сутність явища розкриття музично-творчого потенціалу дитини, представлено обґрунтування необхідності суттєвого покращення якості дитячої музичної освіти в Україні. Здійснено висновки щодо високої актуальності означеної проблеми для українського суспільства в контексті прагнення в європейський освітньо-культурний простір, який відбувається в мінливих умовах постінформаційного суспільства та глобалізації. Представлено перспектива подальшого наукового дослідження означеної проблеми.
Роль та взаємодія видів пам’яті у процесі музично-виконавської діяльності
У статті здійснено комплексний теоретичний аналіз пам’яті як складного багато- рівневого психічного процесу та розкрито особливості її функціонування у музичній діяльності в умовах сучасного інформаційного суспільства. Актуальність дослідження зумовлена зростанням ролі пам’яті як провідної когнітивної функції, що забезпечує ефективність навчання, професійну мобільність і творчу самореалізацію особистості. Обґрунтовано, що пам’ять слід розглядати не лише як механізм накопичення і відтворення інформації, а як динамічну систему, яка забезпечує її осмислення, структуризацію та інтеграцію з іншими психічними процесами – мисленням, увагою, уявою та емоційною сферою. У роботі проаналізовано сучасні наукові підходи до вивчення пам’яті, зокрема багатокомпонентну модель, концепцію робочої пам’яті, а також класифікації довготривалої пам’яті. Розкрито основні види пам’яті за різними критеріями: змістом психічної діяльності, тривалістю збереження інформації та характером її функціонування. Визначено, що кожен із цих видів відіграє важливу роль у пізнавальній діяльності людини та має специфічні прояви у професійній сфері. Особливу увагу приділено аналізу пам’яті у контексті музичної діяльності, де вона набуває інтегративного та синтетичного характеру. Доведено, що музичне сприймання, виконання та інтерпретація твору ґрунтуються на взаємодії слухової, моторної, логічної, емоційної та образної пам’яті, які функціонують як єдина система. Слухова пам’ять забезпечує збереження інтонаційно-звукових образів, моторна – автоматизацію виконавських дій, логічна – усвідомлення структурної організації твору, а емоційна – відтворення його емоційного змісту. Образна пам’ять виступає основою формування цілісних музичних уявлень, що поєднують різні сенсорні модальності. Обґрунтовано провідну роль художньо-образної пам’яті як спеціалізованого виду, що формується у процесі художньо-творчої діяльності та інтегрує результати функціонування всіх інших видів пам’яті. Вона забезпечує не лише запам’ятовування музичного матеріалу, а й створення індивідуально забарвлених художніх образів, що визначають глибину та виразність виконавської інтерпретації. Підкреслено, що художньо-образна пам’ять має синтетичний характер і поєднує сенсорні, емоційні, моторні та інтелектуальні компоненти, сприяючи переходу від механічного відтворення до творчого осмислення музичного твору.Зроблено висновок про те, що пам’ять у музичній діяльності виступає не лише як когнітивний процес, а як п рофесійно значуща якість майбутнього вчителя музичного мистецтва, яка визначає ефективність виконавської, інтерпретаційної та педагогічної діяльності. Наголошено на необхідності цілеспрямованого формування різних видів пам’яті, зокрема художньо-образної, у процесі фортепіанної підготовки
Компонентна структура художньо-ментальної компетентності майбутніх бакалаврів музичного мистецтва та критерії її оцінювання
У контексті сучасної музичної освіти актуальним стає компетентнісний підхід, який зумовлює формування методичної компетентнтості майбутніх викладачів мистецьких дисциплін. Наявність професійного Стандарту Викладач мистецької школи (за видами навчальних дисциплін) (2022) передбачає здатність викладача виконувати низку професійних функцій, володіти визначеними компетентностями, зокрема функцію В – Участь в організації освітнього процесу та методичне забезпечення навчання. Відповідно до означеної функції набувають актуальність такі компетентності, як-от: «здатність розробляти, адаптувати та узагальнювати навчальні матеріали, а також здатність поширювання власного досвіду, спілкування з колегами та учнями в колективі. З огляду на відповідність освітнього стандарту «Музичне мистецтво» (2019), звернено увагу на досягнення програмних результатів саме методичного характеру, зокрема, використання методів і прийомів викладання музичних дисциплін, здійсненні педагогічно діяльності. Розширення функцій і видів освітньої діяльності майбутніх бакалаврів музичного мистецтво актуалізувало проблему формування компетентностей, що мають також багатофункціональний потенціал. До таких у дослідженні віднесено художньо-ментальну компетентність. Мета статті – розкрити компонентну структуру художньо-ментальної компетентності майбутніх бакалаврів музичного мистецтва, яка володіє поліфункціональністю, розробити критерії і показники її оцінювання. Художньо-ментальна компетентність представлена як основа виконавської підготовки, що є ключовим посередником між розумінням музики та виконавською практикою. На основі методу системного аналізу теоретичного моделювання побудовано структурну модель художньментальної компетентності майбутніх бакалаврів музичного мистецтва, що включає: художньо-ментальну обізнаність, стереотипи художньо-сприйняття та емоційного реагування, здатність до якісного оцінювання виконавської інтерпретації творів та аргументованого судження, здатність до виконавського відтворення художньо-образних та смислових уявлень. Визначено критерії оцінювання розроблених компонентів: ментально-когнітивний, перцептивно-емоційний, інтерпретаційно-оцінювальний, виконавсько-творчий
Просторові уявлення як компонент музичного мислення майбутніх учителів музичного мистецтва
Робота присвячена дослідженню просторових уявлень музиканта-педагога, які відіграють надзвичайно важливу роль у його музичному мисленні, і проявляються у його багатобічній практичній діяльності (процесі сприйняття музичних явищ, музично- виконавській і вербально-понятійній інтерпретації музичних творів, імпровізаційному музикуванні, аранжуванні тощо). На цих підставах стверджується, що важливим завданням вищої мистецької освіти є формування у майбутніх музикантів-педагогів розвинутих, свідомих, систематично упорядкованих, музично-просторових уявлень, які здатні до розвитку, вдосконалення та втілення в ефективних методах педагогічної діяльності. Автори наголошують, що стратегія формування просторових уявлень майбутніх фахівців музичної освіти має відповідати гетерогенній природі і складній структурі музичного простору. На методологічних засадах теорії дедукції й понятійного моделювання, з опорою на положення сучасної філософії, фізики і психології авторами розроблено нову теоретичну модель просторових уявлень музиканта-педагога. Компонентами даної моделі є: 1) емпіричні та теоретичні уявлення про об’єктивний (фізичний) простір музично-звукової форми; 2) суб’єктивні (психологічні) уявлення про музичний простір. Клас психологічних музично-просторових уявлень, у свою чергу, розподілений на три підкласи: а) перцептивні просторові уявлення, обумовлені конкретними фізичними властивостями джерела звуку (частота, тривалість, енергія, склад призвуків, характер амплітудних змін) та просторового середовища (зміна локалізації, реверберація, інтерференція тощо); б) ілюзорні просторові уявлення (зорові образи предметів і процесів неживої та живої природи, специфічні для візіонерського сприйняття музично-звукової форми); в) уявлення щодо концептуального простору музичної форми (образ звуковисотної шкали, уявні інтервали між тонами, часові відстані між послідовними елементами звукової форми, уявленнями щодо масивності, глибини звучання, рельєфу і фону, тематично-композиційної структури тону тощо). Стверджується, що кожний із виявлених компонентів змодельованого цілісного синтетичного уявлення про музичний простір передбачає розробку відповідних підходів, методів, прийомів та умов підготовки майбутніх фахівців у сфері музичної освіти
Сутність і структура полікультурної обізнаності майбутніх викладачів вокалу
Мета статті полягає у визначенні сутності та структури поліхудожньої обізнаності майбутніх викладачів вокалу. Обґрунтовано актуальність проблеми, зумовлену посиленням інтеграційних процесів у художньосвітньому просторі та необхідністю формування у майбутніх професіоналів здатності до цілісного розуміння мистецтва. Методологічну основу дослідження становить комплекс загальнонаукових і спеціальних методів, які дали змогу розкрити стан розробленості проблеми та уточнити поняттєвий апарат дослідження, побудувати структурну модель поліхудожньої обізнаності та виявити взаємозв’язки між її компонентами. Уточнено зміст понять «поліхудожній підхід», «поліхудожня компетентність», «поліхудожня освіченість». Феномен поліхудожньої обізнаності майбутніх викладачів вокалу визначено як інтегративну особистісну якість професіонала, що поєднує художньо-світоглядні орієнтації, систему мистецьких знань та здатність до їх реалізації у виконавській і педагогічній діяльності. Обґрунтовано структуру поліхудожньої обізнаності майбутніх викладачів вокалу, що включає світоглядно-ціннісний, когнітивно-аналітичний та методично-інтерпретаційний компоненти. Визначено, що світоглядно-ціннісний компонент пов’язаний із формуванням художньо-естетичних цінностей, позитивного ставлення до взаємодії мистецтв та розвитку художнього світогляду; когнітивно-аналітичний – із системою знань про різні види мистецтва, стильові напрями, національні вокальні школи та здатністю до художньо-аналітичного осмислення музичного матеріалу; методично-інтерпретаційний – зі здатністю застосовувати поліхудожні знання у виконавській і педагогічній практиці, здійснювати художньо-стильову інтерпретацію вокальних творів та інтегрувати різні види мистецтва у процес підготовки викладача-вокаліста.
Композиційні моделі рок-альбому на прикладі диску-гіганту ВІА «Смерічка»
Стаття присвячена дослідженню принципів композиційної організації рок-альбому як цілісної музичної форми на матеріалі диску-гіганту ВІА «Смерічка» (1976). У центрі уваги знаходяться способи впорядкування музичного матеріалу, які забезпечують внутрішню логіку розвитку альбому та цілісність його сприйняття. Дослідження здійснюється з урахуванням практик західних рок-гуртів другої половини ХХ століття, що дозволяє виявити спільні та відмінні риси в організації трек-листів. Аналіз охоплює три основні параметри: композиційну структуру альбому, темпову драматургію та тональну диспозицію. Встановлено, що розташування пісень підпорядковується композиційній логіці де ключові, найбільш упізнавані твори розміщуються на початку та в кінці кожної сторони платівки, виконуючи функцію смислових і драматургічних опор. Такий підхід пов’язаний із особливостями слухацького сприйняття і спрямований на утримання уваги протягом усього циклу. Темпова організація альбому формує цілісну динамічну драматургію. Швидкі композиції відкривають і завершують сторони вінілового диску, тоді як середина заповнюється творами середнього та повільного темпу, що створює контраст і забезпечує внутрішній розвиток. Окремі треки демонструють складніші моделі з варіативною пульсацією та внутрішніми темповими змінами, що підсилює драматургічну напругу. Тональна диспозиція диску-гіганту «Смерічка» виявляє прагнення до об’єднання матеріалу навколо спільного центру «ля», з послідовним розгортанням у межах споріднених тональностей. Для обох сторін альбому характерний рух від мінорної сфери до мажорної, що формує відчуття завершеності. Водночас наявні локальні відхилення та модуляції урізноманітнюють загальну тональну логіку. Отримані результати свідчать, що альбом ВІА «Смерічка» не є випадковою сукупністю пісень, а демонструє продуману модель організації музичного матеріалу. У структурі альбому простежуються принципи, співвідносні з студійною практикою західних рок-музикантів, що дозволяє розглядати його як повноцінний зразок цілісного композиційного мислення у вітчизняній естрадній музиці 1970-х років
«Живе» та медіаопосередковане музичне виконавство: порівняльний аналіз фортепіанної, вокальної та хорової інтерпретації
У статті досліджено трансформацію «живого» та медіаопосередкованого музичного виконавства на матеріалі фортепіанної, вокальної та хорової інтерпретації. Мета роботи полягає у визначенні, як змінюється музична інтерпретація в умовах медіаопосередкованого виконання, та здійсненні порівняльного аналізу фортепіанної, вокальної й хорової інтерпретації крізь призму категорій «живого» і «медіао- посередкованого». Методологічну основу становить міждисциплінарний підхід, що поєднує мистецтвознавчий, музикознавчий, медіатеоретичний і перформативний аналіз, а також поняттєво-термінологічний, порівняльний, інтерпретаційний і медіааналітичний методи. Така оптика дає змогу розглядати виконавство одночасно як художню дію, технічно опосередковану подію й форму культурної присутності. У результаті доведено, що «живе» виконавство не зводиться лише до фізичної співприсутності виконавця і слухача, а має спектральний характер і може реалізовуватися в очно-живому, синхронно-медіаопосередкованому та асинхронно-медіаопосередкованому форматах. Показано, що медіа в сучасному музичному просторі не є нейтральним каналом передачі, а виступають активним чинником формування акустичного образу, візуальної драматургії, ритму рецепції та соціальної організації сприйняття. У фортепіанному виконавстві медіасередовище посилює значення звукової деталізації, балансу регістрів і контрольованої педалізації; у вокальному – актуалізує темброву близькість, інтимізацію вислову та специфіку мікрофонного звучання; у хоровому – найрадикальніше змінює принцип ансамблевості, оскільки латентність, передача даних і технічні обмеження ускладнюють синхронну взаємодію та сприяють поширенню асинхронних моделей роботи. Водночас встановлено, що цифрові формати не скасовують інтерпретацію, а переводять її в інший режим, де художній результат формується у взаємодії виконавця, технічного середовища та способу поширення звуку. Практична значущість статті полягає в можливості використання її положень у виконавській педагогіці, дистанційних репетиційних практиках, концертно-медійному проєктуванні та навчальних курсах з музичного мистецтва. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробкою моделей цифрового ансамблевого виконавства, критеріїв оцінювання медіаопосередкованої інтерпретації та вивченням нових гібридних форм музичної присутності в онлайн-середовищі
Творчість у контексті розвитку цивілізації
Творчість, як факт культурного розвитку суспільства і людства в цілому, особливо активно проявила себе у сфері художньої діяльності. На шляху комплексного вивчення цього феномену, дане дослідження робить спробу розглянути творчість як концептуальну ідею цивілізаційного будівництва у середовищі первісно-суспільного ладу. Даний мотив торкається важливих обставин розвитку ранніх громад людської спільноти, їх матеріально-художньої культури і перших проявів духовного буття. Друга мотиваційна складова – спроба пояснення концепції творчості у створені численних арт-об’єктів доби палеоліту і неоліту, а з тим і виникнення необхідності візуальної фіксації людиною власних уявлень, розумінь оточуючого світу, магічно-культових мотивів, що стало важливою інформацією прийдешнім епохам. Вирішення цих завдань допомагає цілісному усвідомленню природно-життєвої ролі будівничих витоків творчості як первинних ознак цивілізації. Вихідною стала концепція творчості як зусилля фіксації представниками пале – і – неолітичних племен важливих життєвих показників – прямого свідчення культурного прогресу й ментального розвитку людини цієї доби. Емпірична розвідка цілісного усвідомлення зображальних мотивів первісної людини спиралась на способи пізнання світу, освоєння довкілля і розвиток соціальних відношень. Методологічним засобом аналізу інформації, явищ і зразків мистецтва, обрана ідея порівняння/сполучення мистецтвознавчих і археологічно-етнографічних прикмет пам’яток і їх формально-стилістичне пояснення. Культурно-цивілізаційні процеси у палеолітичний добі людства на різних локаційних територіях мали багато спільних рис. Неоліт явив світові певні відмінності, що були пов’язані з ментальними особливостями, характером магічних вірувань, диференційними процесами праці. Відокремлення робіт, що задовольняли фізичне існування племен від тих, які забезпечували стійкість вірувань, сприяли появі специфічного виду діяльності – художньо-творчої (зображальної). Розтягнутий в часі досвід, вносив зміни концептуального характеру – від потреб виживання, до ускладненої самоідентифікації і множення потреб віровизнання. Творчу дійсність як життєву потребу, треба було побачити, відчути і реалізувати. Цей процес набирав зрілості завдяки удосконаленню здатності фіксації процесів пізнання навколишнього світу художньо- образною компонентою. Художня творчість стала важливою домінантою у реалізації рис понятійного мислення, і мислення творчого – ознак працюючого інтелекту і художньої свідомості
Виконавсько-методична інтерпретація музичних творів як інтегративна основа фортепіанної підготовки майбутніх викладачів музичного мистецтва
Метою статті є теоретичне обґрунтування виконавсько-методичної інтерпретації як інтегративної основи фортепіанної підготовки майбутніх викладачів музичного мистецтва в умовах сучасної мистецької школи. Методологія дослідження ґрунтується на комплексному поєднанні системного, компетентнісного, рефлексивно-діяльнісного та семіотичного підходів. У роботі застосовано методи теоретичного аналізу наукових джерел (герменевтичних, музикознавчих, педагогічних) для розкриття сутності феномену інтерпретації; структурно-функціональне моделювання для розробки інтегративної моделі фахової підготовки; компаративний аналіз виконавських версій; а також методи подвійної рефлексії та SWOT-аналізу для трансформації індивідуального виконавського досвіду в методичний інструментарій. На основі здійсненого аналізу встановлено, що виконавсько-методична інтерпретація забезпечує гармонійний синтез виконавських та науково-педагогічних компетентностей професіонала нового формату. З’ясовано, що на процес формування інтерпретаційної автономності здобувачів впливає впровадження методів семіотичного декодування художнього змісту музичних творів. Визначено, що регулятивні функції означеної інтерпретації дозволяють трансформувати творчий досвід викладача у раціональні методичні алгоритми. Практична складова дослідження скерована на виявлення ефективності застосування методів подвійної рефлексії та вербалізації виконавських концепцій. Це передбачає конструювання та адаптацію методичних рекомендацій задля переконливого втілення образно-емоційних параметрів творів класичного та сучасного репертуару як підґрунтя створення індивідуальних виконавських інтерпретацій
Стадійна модель диригентської інтерпретації: самостійний, репетиційний і концертний етапи як маркери індивідуальності
У статті обґрунтовано стадійний підхід до аналізу диригентської інтерпретації в хоровому виконавстві, за яким індивідуальність хормейстера виявляється не лише у публічному звучанні твору, а насамперед у логіці переходів між самостійним, репетиційним і концертним етапами. Актуальність дослідження зумовлена тим, що в сучасному хорознавстві, виконавському музикознавстві та теорії диригування індивідуальний стиль диригента найчастіше осмислюється або як сукупність ознак завершеного концертного результату, або як узагальнений портрет творчої особистості, тоді як процесуальна динаміка становлення інтерпретації, механізми корекції задуму й міжстадійна взаємодія інтерпретаційних рішень залишаються недостатньо описаними. Дослідження має теоретико-методологічний характер і спирається на інтонаційний, герменевтичний, структурно-функціональний, компаративний та виконавсько-аналітичний підходи, поєднані з теоретичним моделюванням типового аналітичного кейсу. Це дало змогу не лише систематизувати функції кожної стадії інтерпретаційного процесу, а й показати, яким чином початковий задум зазнає уточнення, переакцентування або часткового переозначення під час репетиційної роботи та концертної реалізації. У результаті визначено специфіку самостійного, репетиційного й концертного етапів; виокремлено типові індикатори диригентського «почерку» на кожному з них; запропоновано протокол спостереження та фіксації, придатний для музикознавчого аналізу, виконавської педагогіки й рефлексивної практики диригента; окреслено три моделі міжстадійної логіки – проєктивно-стабільну, адаптивно-варіативну та ситуативно-імпульсивну. Показано, що підсумкова версія хорового твору формується як результат послідовного відбору, уточнення та стабілізації інтерпретаційних рішень, а носієм індивідуальності є не лише повторюваний технічний прийом, а й сталість смислових пріоритетів у процесі зміни засобів. Наукова новизна полягає у конкретизації стадійної динаміки як операційного рівня аналізу диригентської індивідуальності, що дає змогу розрізняти результативний і процесуальний виміри інтерпретації, а також точніше локалізувати її сталі та змінні ознаки. Практична цінність роботи пов’язана з можливістю застосування запропонованої моделі під час підготовки майбутніх хормейстерів, у порівняльних студіях виконавських версій і в подальших дослідженнях української хорової школи.
Образне мислення як основа інтерпретаційної діяльності гітариста-виконавця: теорія і методика розвитку
У статті досліджується проблема формування та розвитку образного мислення гітариста-виконавця як фундаментальної основи інтерпретаційної діяльності в умовах сучасного музичного мистецтва та професійної мистецької освіти. Актуальність дослідження зумовлена посиленням уваги до художньо-інтерпретаційного компонента виконавської підготовки, а також необхідністю вдосконалення теоретико-методичних підходів до розвитку творчого мислення майбутніх музикантів. У контексті сучасних освітніх трансформацій особливого значення набуває здатність виконавця до глибокого осмислення музичного тексту та створення переконливого художнього образу. Образне мислення розглядається як складний інтегративний феномен, що поєднує когнітивні, емоційно-чуттєві та асоціативні процеси й забезпечує цілісність інтерпретаційного акту. У статті здійснено аналіз наукових підходів до трактування образного мислення у психології та музичній педагогіці, визначено його структурні компоненти, серед яких провідну роль відіграють уява, емоційна рефлексія, асоціативність і художнє узагальнення. Розкрито взаємозв’язок образного мислення з формуванням індивідуального виконавського стилю гітариста, а також його вплив на глибину, переконливість і цілісність музичної інтерпретації. Особливу увагу приділено специфіці гітарного виконавства, яка визначається широкими тембровими можливостями інструмента, поліфонічністю фактури, інтимністю звучання та значною роллю артикуляційно-динамічних нюансів. Зазначені особливості зумовлюють підвищені вимоги до сформованості образного мислення як засобу художнього осмислення музичного матеріалу та його адекватного звукового втілення. Наголошується, що саме образне мислення виступає внутрішнім механізмом, який забезпечує трансформацію нотного тексту у художньо значущий виконавський результат. У роботі обґрунтовано методичні засади розвитку образного мислення студентів-гітаристів у процесі інструментально-виконавської підготовки. Запропоновано систему педагогічних прийомів, спрямованих на активізацію творчої уяви та асоціативного мислення, зокрема: використання міжмистецьких аналогій (літературних, живописних, театральних), вербалізацію музичних образів, створення програмних інтерпретацій, застосування емоційно-образних характеристик музичного матеріалу, а також моделювання виконавських ситуацій. Доведено, що цілеспрямоване впровадження таких методів сприяє формуванню здатності до самостійного художнього мислення, розвитку інтерпретаційної свободи та підвищенню рівня виконавської майстерності. Результати дослідження можуть бути використані у практиці викладання гітари у закладах вищої мистецької освіти, а також у системі підготовки майбутніх учителів музичного мистецтва
Ансамблева та концертмейстерська взаємодія як основа розвитку музиканта
Сучасний етап музичної освіти характеризується зростанням вимог до професійної підготовки музиканта, зокрема до його здатності ефективно діяти в різних формах виконавської практики. У такому контексті особливу роль відіграють ансамблева та концертмейстерська гра як специфічні форми колективного музикування, що сприяють не лише розвитку виконавських навичок, а й формуванню особистісних якостей. Незважаючи на близькість за сутністю, означені види діяльності мають як спільні, так і специфічні характеристики, що потребують наукового аналізу. В статті визначено спільні та відмінні риси ансамблевої та концертмейстерської діяльності. Обидві форми характеризуються колективним характером процесу, розвитком слухової координації, художньо-образного мислення та комунікативних навичок. Водночас ансамблева гра ґрунтується на принципі рівноправності, де виконавські функції розподілені між учасниками колективу, тоді як концертмейстерська діяльність має ієрархічну структуру, підпорядковуючись художньо-виконавському задуму соліста. Проаналізовано рольові функції та принцип організації інтерпретації в процесі ансамблевої та концертмейстерської діяльності: в ансамблі він колективно узгоджений, а в практиці концертмейстера орієнтований на соліста. Зазначено, що ансамблева гра формує дидактичний вимір через розвиток навичок рівноправної взаємодії, узгодження ритмічних та інтонаційних дій, ансамблевого слуху та колективного мислення. Концертмейстерська гра реалізує дидактичний вимір шляхом розвитку техніко-виконавських умінь акомпанементу, адаптивності до соліста, інтерпретаційної гнучкості та педагогічно-орієнтованих навичок підтримки й корекції виконавства партнера. В статті підкреслюється, що обидві форми колективного музикування сприяють підвищенню навчальної мотивації. Ансамбль та концертмейстерська практика забезпечують ситуацію успіху, активізують інтерес до музичної діяльності, формують позитивне ставлставлення до процесу навчання та стимулюють подальший розвиток професійних компетентностей
Трансформація естрадного вокалу в контексті сучасних технологій саундпродюсування
У статті здійснено комплексний аналіз трансформації естрадного вокалу в умовах розвитку сучасних технологій саундпродюсування. Естрадний вокал розглядається не лише як результат індивідуальної виконавської майстерності, а як продукт голосу, цифрових інструментів та студійного мислення. Визначено, що сучасні технології саундпродюсування не лише розширюють технічні можливості вокаліста, але й суттєво трансформують уявлення про вокальну майстерність, де поряд із природними даними зростає значення студійної обробки як складової художнього результату. Розкрито, як сучасна обробка звуку дозволяє не лише виправляти недоліки виконання, а й створювати нові тембри та ефекти, що стали стандартом у популярній музиці. Наголошено, що сучасному виконавцю вже недостатньо просто володіти голосом, необхідно розуміти принципи звукозапису та вміти працювати в команді з продюсером. Обґрунтовано, що взаємодія вокаліста та саундпродюсера набуває характеру креативного процесу, у межах якого формується індивідуальне естрадне звучання. На прикладах творчості відомих українських продюсерів – Михайла Некрасова та Євгена Філатова, показано різні моделі роботи з вокалом: від ідеального технічного балансу до інтелектуальної електроніки, де зміст важливіший за зовнішні ефекти. Зроблено висновок, що трансформація естрадного вокалу в контексті саундпродюсування є закономірним етапом еволюції музичного мистецтва, який відображає загальні процеси цифровізації культурного простору та формування нових моделей творчої діяльності. Доведено, що трансформація естрадного вокалу є не лише технічним, а й естетичним процесом, що відображає зміни у культурному просторі ХХІ століття
Тілесно-ритмічна організація мистецького перформансу
Статтю присвячено теоретичному осмисленню тілесно-ритмічної організації мистецького виконання як ключового механізму перформативного процесу та визначенню її ролі у формуванні виконавської цілісності, сценічної присутності й художнього образу. Особливу увагу приділено взаємодії руху, дихання, темпоральної структури дії та процесів сприйняття, що визначають логіку сценічної події. Мистецьке виконання розглянуто як комплексний процес, у якому тілесну дію, ритмічну організацію та звуково-акустичні компоненти поєднано у взаємозалежну систему. Виявлено закономірності організації сценічної дії на основі застосування структурно-функціонального аналізу виконавських процесів, що дало змогу простежити взаємодію пластичних, ритмічних і темпоральних параметрів у формуванні художньої цілісності. Здійснено порівняльний аналіз сучасних перформативних практик, у результаті чого окреслено спільні принципи тілесно-ритмічної організації в різних формах сценічного мистецтва. Використано інтерпретаційний підхід для осмислення ролі тілесних і звукових імпульсів у побудові сценічної драматургії. Наукову новизну дослідження визначено в трактуванні тілесно-ритмічної організації мистецького виконання як інтегративного підходу, що синхронізує часові, просторові та енергетичні параметри сценічної дії. Обґрунтовано, що ритм функціонує як внутрішня партитура виконання, яка забезпечує узгодженість ансамблю, формує сценічне напруження та структурує процес глядацького сприйняття. Художній образ розглянуто як подію взаємодії, що виникає з резонансу тілесних імпульсів, звукових сигналів і перцептивної уваги. Доведено, що тілесно-ритмічна організація є структурною основою мистецького виконання, яка забезпечує внутрішню логіку сценічної дії та перетворює її на процес спільного переживання. Поєднано фізичну динаміку руху, акустичну тканину виконання та когнітивні механізми сприйняття, унаслідок чого художній образ постає як жива, процесуальна структура. Окреслено перспективи подальших досліджень, пов’язані з аналізом тілесно-ритмічних стратегій у різних видах перформативних мистецтв та можливостями їхнього використання у виконавській і мистецько-педагогічній практиці
Застосування сучасних креативних методичних моделей навчання співу студентської молоді у закладах вищої освіти
У статті представлено аналіз сучасних методичних моделей навчання співу, у тому числі креативних зразків; розкритті науково-теоретичні засади їх застосування, приклади створення власних модифікацій викладання вокалу молоді задля подаль- шої їх реалізації у виконавсько-просвітницькій діяльності; обґрунтовані результати дослідницьких розвідок вокалістів-педагогів різних країн та узагальнений відповід- ний науково-практичний досвід. Встановлено специфічні риси сучасних креатив- них методичних систем вокального навчання задля розв’язання поставленої мети; доведено ефективність результативності запропонованих методологічних засад завдяки застосуванню апробованих наукових психолого-педагогічних, спеціально- професійних висновків вищої мистецько-педагогічної освіти, концепції оновлення та модифікації конкретних міжнаціональних сучасних методичних моделей навчання співу студентської молоді. Представлена методологічна концепція склала підґрунтя для узагальнення креативних методичних моделей викладання вокалу з метою їх реалізації у самостійній виконавсько-просвітницькій діяльності. Висвітлено низку теоретичних висновків всесвітньо відомих вокалістів-педагогів світу, обґрунтовано перспективність застосування різноманітних підходів до розви- тку співацьких здібностей та голосового апарату суб’єктів мистецької освіти та навчання співу. Запропоновано урахування інтелектуальних можливостей полінау- кової рефлексії фахівців вокального мистецтва задля застосування набутого між- народного методичного досвіду; обґрунтовано використання традиційних джерел розвитку національних вокальних шкіл, шляхів становлення їх професійної самостій- ності, спроможність збагачення традиційних методик, історично усталених теоре- тичних концепцій розвитку голосового апарату людини. Узагальнено зміст сучасних креативних методик викладачів-вокалістів, доведено прогресивний вплив надання свободи співацькому голосу. Пропонуються перспек- тивні ідеї розв’язання зазначеної проблеми за рахунок єдності науково-методичних здобутків викладачів вокалу. Представлена результативність подальшого удоскона- лення та осучаснення вокальних методичних моделей навчання співу студентської молоді, можливого утворення міжнародної методологічної бази моделей вокального навчання задля збагачення світової вокальної культури.
Стильова автентичність у виконанні вокальних творів доби ренесансу на засадах застосування інноваційних ІКТ
У статті розглянуто проблему стильової автентичності у виконанні вокальної творчості доби Ренесансу в контексті сучасних виконавсько-педагогічних практик і використання можливостей інноваційних інформаційно-комунікаційних технологій. Обґрунтовано актуальність звернення до старовинного репертуару як ресурсу розширення світоглядних і музично-естетичних орієнтирів сучасних виконавців. Уточнено зміст поняття «стильова автентичність» як нормативно-оцінної, методологічної та практично-регулятивної категорії музичного виконавства, що не зводиться до буквальної реконструкції минулого, а передбачає набуття інформації для культурно-історичного обґрунтування інтерпретаційних рішень. Представлено два основні напрями дослідження феномену автентичності: історично інформована інтерпретація, зорієнтований на опрацювання історичних джерел і виконавських норм епохи; історико-критичний підхід, у межах якого автентичність розглядається як змінна культурна конструкція, залежна від естетичних настанов, інституційних практик і способів легітимації виконавських рішень. Запропоновано три взаємопов’язані вектори наближення співака до автентичного виконання творів у процесі розроблення інтерпретаційного концепту: культурно-історичний, знаково- мовленнєвий і вокально-виконавський. Окреслено потенціал ІКТ у формуванні автентично-стильової манери виконання, реалізація якого уможливлює доступ до тексту старовинних трактатів, цифрових репозитаріїв і мемуарів, використання нотно-графічних програм і можливостей інтерактивних партитур, аудіо- та відео-фіксації виконавської діяльності для здійснення порівняльного аналізу виконавських версій та використання інструментів об’єктивного самоаналізу. Підкреслено, що поєднання історично інформованого підходу з цифровими засобами контролю та рефлексії підвищує якість стильової орієнтації у вокально-виконавській підготовці здобувачів вищої освіти
Виконавська культура майбутнього викладача фортепіано
У статті досліджується проблема виконавської культури майбутніх викладачів фортепіано. Глобальні міжнародні тенденції, що охопили країни світу, в парадигмі гуманізації освіти, виховання, висунули перед педагогічною спільнотою вимоги до ефективного духовно-морального розвитку української молоді. Внаслідок цього процесу велика роль належить різним видам мистецтва, особливо музичному. Музика суттєво впливає на людину, на її культурний, естетичний та інтелектуальний розвиток, особистісні якості: емоційний стан, стимулює розумову діяльність тощо. Тому підвищення музичної культури молоді турбує українське суспільство і потребує модернізації підготовки майбутніх фахівців музичного мистецтва у вищих педагогічних закладах освіти, пошуку продуктивних інноваційних технологій тощо. Автором розкрито сутність феноменів «культура», «виконавська культура», «інтерпретація», «технічна майстерність», «артистизм», «сценічна стійкість». Презентовані методичні принципи в підготовці піаністів у парадигмі формування виконавської культури, виконавської майстерності видатних музикантів – педагогів: А. Корто, М. Лонг, Г. Нейгауза, а також висловлювання українських дослідників щодо зазначеної проблеми: Н. Гуральник, К. Марченко, О. Рудницької, Т. Зінської, Т. Глущук, Л. Ковальова-Гончарюк В. Федоришина тощо. Представлена компонентна структура виконавської культури майбутніх викладачів фортепіано, яка складається з глибокого музичного мислення, ґрунтовної обізнаності в музично-історичному, музично-теоретичному аспектах, фортепіанні вміння (звуковидобування, технічна майстерність, педалізація тощо), навички з виконавської витривалості, ефективної самопрезентації на публічному виступі тощо, особистісні якості (артистизм, емоційність, сценічна стійкість). Виявлено основні тенденції виконавської культури майбутніх викладачів фортепіано
Шекспірівський текст у концертно-монологічній сфері XVI–XXI ст.: інтермедіальні жанрові стратегії «виправлено»
У статті порушується проблема семантично містких творів В. Шекспіра у контексті постпостмодерністського етапу розвитку культури й мистецтва, що дозволяє розкрити шекспірівський текст як фундаментальну філософську ідею, культуротворчий онтологічний імпульс та універсальний мистецтвознавчий код. У роботі актуалізовано такі вектори: опанування образного поетичного змісту у взаємодії з різними видами мистецтва; заглиблення до художніх реновацій, традиційного й інноваційного їх узагальнення в мистецькому аудіовізуальному аспекті; знаходження інкорпорації музичних смислів із концептами образу, ідеї, ідеалу в універсальних текстах, зокрема сонетах Шекспіра в академічному грифі; увиразнення композиції шекспірівського дискурсу в концертно-монологічній вокальній фактурі XVI-XXI ст. та сучасних інтерпретаціях. З метою усвідомлення ролі музики і театру в творчості В. Шекспіра в науковому викладі застосовано екзегезу смислового, контекстуального, лексичного, змістовного, дискурсивного аналізу для впровадження концептуальної ідеї дослідження. Зокрема здійснено аналіз текстів шекспірівських першоджерел та їх стилістичних, жанрових особливостей; вокальних творів за авторськими концепціями, історії їх створення, сюжету, композиційної побудови, естетичної програмності, іноземної фонетики в інтерпретаціях. Підкреслено вплив академізму, що вмістив платонівські концепти образу, форми, ідеї, ідеалу на поетичні, театральні, оперно-камерні жанри мистецтва як найбільш досконалих з глибинним духовним вмістом; висвітлено афілійованість еталонного співу й поетично-декламаційного мовлення, сентенцію елітарної поетики й виконавської культури, в яких віддзеркалилось високе академічного мистецтво. Наголошено збереження академічної вокально-поетичної традиції в сучасній постпостмодерній парадигмі та пошук інтерпретаційного вокально-мовного стилю
Художня інтерпретація як складник виконавської майстерності майбутнього хормейстера
Дослідження присвячене комплексному теоретичному обґрунтуванню ролі художньої інтерпретації як фундаментального, інтегративного та системоутворюючого складника професійної виконавської майстерності майбутнього хормейстера в контексті викликів сучасного освітнього та культурного простору. На основі здійсненого аналізу мистецтвознавчої, філософської та психологічної літератури у статті розкрито багатогранну природу феномена художньої інтерпретації, яка постає як складний багаторівневий процес та інтелектуально-творчий результат осмислення музичного тексту, що виражається у створенні унікальної звукової реальності. Шляхом теоретичного моделювання та застосування системного підходу в роботі розкрито структуру інтерпретаційного акту, що охоплює когнітивний компонент, спрямований на глибокий аналіз історико-стильового контексту, емоційно-чуттєвий складник, що забезпечує особистісну ідентифікацію митця з художнім образом, та техніко-технологічний аспект, який гарантує практичне втілення виконавської концепції через досконалу мануальну техніку та володіння вокально-хоровими методами керування звуком. Особливу увагу приділено специфіці роботи над сучасним хоровим репертуаром, зокрема творами Л. Дичко, Є. Станковича, О. Яковчука, І. Щербакова, О. Щетинського, О. Некрасова та З. Алмаші, чия музична мова характеризується нелінійністю драматургії, складними сонористичними ефектами, кластерною вертикаллю та алеаторикою. У результаті дослідження сформульовано послідовний методичний алгоритм роботи диригента над новітніми партитурами, що базується на створенні цілісної слухової моделі, ювелірній диференціації пластів фактури та пошуку балансу між конструктивною логікою і граничною емоційною експресією. Доведено, що професійна підготовка здобувачів вищої освіти в класі диригування повинна бути спрямована на подолання репродуктивних тенденцій і формування «митця-мислителя», здатного до самостійного концептуального мислення та відповідального вибору засобів художньої виразності. Резюмується, що саме високий рівень інтерпретаційної культури дозволяє майбутньому фахівцю повноцінно реалізувати свій потенціал, забезпечуючи актуалізацію, збереження та трансляцію вищих культурних цінностей у сучасному глобалізованому світі
Музичне мислення: між концептуальною визначеністю та психолого-педагогічним потенціалом сучасної інтермистецької освіти
Стаття присвячена актуалізації музичного мислення в контексті інновацій мистецької освіти в глобалізаційному сучасному культурному просторі. З урахуванням спеціалізації мисленнєвої діяльності людини наголошено на тому, що людський розум не функціонує в абстрактному вакуумі, а пристосовується до специфічних законів сфери застосування, адаптуючи свої механізми обробки інформації до природи об’єкта дослідження чи творчості, у тому числі, й мистецької. Зауважено на тому, що музика є не лише об’єктом слухового споживання, гедоністичним досвідом чи простою технічною вправністю техніко-виконавського типу, а складною системою пізнання світу та самого себе через музичне мистецтво — актом інтелектуальної глибини, що залучає всю структуру людської особистості: від первинного сенсорного рівня до найвищих метафізичних сфер свідомості. Зауважено, що музичне мислення – це здатність, якою володіє творча особистість, що об’єктивує процес відображення життєвих реалів, історичних подій, довкілля, людських стосунків тощо засобами музичного мистецтва. Актуалізовано питання концептуального осмислення перетину музичного мислення як культурно-мистецького феномену та його педагогічного контексту в сучасних інноваціях мистецької освіти. Мета дослідження – актуалізувати міждисциплінарний профіль музичного мислення в міжмистецькій та психолого-педагогічній координації як ресурсу інтермистецької освіти, визначити осучаснений стан функціонального ореолу музичного мислення в парадигмі інтермистецької освіти. Наукова новизна полягає в обґрунтуванні сутності нового поняття – інтермистецька освіта, що є умовою набуття мистецької освіти, в межах якої здійснюється різноманітні інтертекстуальні, інтертехнологічні інноваційні ресурси поєднання мистецтва та сучасних полімодальних практик із застосуванням технічних засобів відтворення образу. Зазначене розширює горизонти музичного мислення до глобалізаційних проєкцій. У концептуальному аспекті розглянуто та актуалізовано традиційні та інноваційні функції музичного мислення. Зокрема, інтерпретаційна функція відтворення логіки музичного тексту та стилєутворення, жанроутворення в історично- культурологічній проєкції; функція соціальної та культурної комунікації засобами мистецтва, що кореспондується з художньо-репрезентативна функцією, яка концентрує в досвіді особистості певні, які розширюють художні уявлення та стимулюють процес їх осмислення і рефлексію. Функція синестезії, яка активізує різні модуси сприйняття, відчуття та відтворення художніх образів та активізує сучасну інноваіцйну функцію музичного мислення – інтермистецької синергії, яка сьогодні набуває свого актуального значення у взаємодії з функцією нейромережової адаптації к мистецьким інноваціям цифрового простору. Окремо наголошено на функції збереження духовності та національної індентичності, збереження гуманізму та розвитку людини в її здатності до креативності та критичного мислення
Українська естрадна пісня у сучасному репертуарі ансамблю бандуристів
У статті розглянуто специфіку функціонування української естрадної пісні в сучасному репертуарі ансамблів бандуристів. Мета роботи полягає у з’ясуванні жанрово- стильових пріоритетів у виборі пісень, особливостей їх аранжування та сценічної інтерпретації, а також ролі українського естрадного репертуару в процесах актуалізації бандурного мистецтва у сучасному музичному просторі України. Наукова новизна роботи полягає в осмисленні української естрадної пісні як складника сучасного репертуару ансамблів бандуристів у контексті актуального виконавського середовища. Уперше систематизовано жанрово-стильові напрями залучення класичної та сучасної популярної естради до ансамблевого бандурного виконавства, окреслено відмінності між академічно-концертною та шоу-орієнтованою моделями інтерпретації, виявлено специфіку аранжування (відтворення оркестрової фактури, розширення тембрової палітри, використання звукопідсилювальної техніки, фонограмного супроводу, колаборації із різними інструментами). Доведено, що стилістична гібридність та інтерпретаційна варіативність стають визначальними рисами виконання сучасної української естрадної пісні. Висновки. Українська естрадна пісня посідає вагоме місце в сучасному репертуарі ансамблів бандуристів і виступає ефективним засобом оновлення виконавської моделі. Класична естрадна пісня органічно інтегрується в академічну традицію завдяки мелодизму, опорі на народнопісенні інтонації та традиції солоспіву, тоді як сучасна популярна естрада демонструє нові принципи опрацювання та адаптації музичного матеріалу, активізацію сценічної виразності та розширення комунікативного потенціалу. Залучення естрадного репертуару сприяє подоланню стереотипів щодо бандури, формуванню нової слухацької аудиторії та інтеграції бандурного мистецтва у сучасний мистецький простір через формування нової моделі ансамблевого бандурного музикування, що поєднує академічну традицію і сучасну стильову гібридність
Хореографічна складова різножанрового художньо-мистецького проєкту: інтеграція творчої ідеї
У статті встановлено, що різножанровий художній проєкт є синтезом різних видів мистецтва, і це надає проєкту інтегративності, нестандартності, актуальності реалізації творчої ідеї. Зазначено, що хореографічна складова різножанрового художньо-мистецького проєкту посилює сценічний ефект та емоційний вплив на учасників проєкту та глядачів. Констатовано, що структура різножанрового художньо- мистецького проєкту включає опис творчої ідеї, мети, безпосереднє створення мистецького продукту, демонстрацію результату проєктної діяльності. Наголошено, що хореографічно-образотворчий проєкт на тему «Створення хореографічно-художньої картини – танцювальний клас» поєднує хореографічне мистецтво, живопис, музику, театральну майстерність, історію костюма, і власне, це дозволяє утворити цілісний мистецький проєкт. Метою статті є розкриття змісту хореографічної складової різножанрового художньо-мистецького проєкту крізь призму реалізації творчої ідеї у проєктній діяльності. Доведено, що розкриваючи реалізацію творчої ідеї при висвітленні хореографічної складової різножанрового художньо-мистецького проєкту, варто сценічно зобразити роботу в танцювальному класі, продемонструвати володіння пластичністю, виразністю, уміти аналізувати живописне полотно та володіти здатністю до образного мислення, чуттєво-художнього сприйняття світу. Наголошено, що при реалізації творчої ідеї у застосуванні хореографічної складової різножанрового художньо-мистецького проєкту важливо взяти до уваги емоційну складову, як таку, що надихає на створення проєкту, надає художньому образу глибини та самобутності. Констатовано, що емоційний інтелект як ключовий чинник успішної реалізації творчої ідеї, котрий підтримує внутрішнє прагнення до досягнення цілей, сприяє підвищенню креативності, допомагає самостійно приймати рішення, ефективно взаємодіяти при створенні різножанрового художньо-мистецького проєкту. Визначено, що прикладом синтезу хореографії та живопису в реалізації різножанрового мистецького проєкту є спільна праця студентів спеціальності «Хореографія» та студентів спеціальності «Образотворче мистецтво», що об’єднує пластику, світло, музику, костюм, живопис у цілісний мистецький твір
Виконавська свобода і відповідальність у сольному та ансамблевому вокальному виконавстві: діалектичний аналіз
У статті розглядається проблема співвідношення виконавської свободи та відповідальності в сольному й ансамблевому вокальному виконавстві. Метою дослідження є здійснення діалектичного аналізу цих категорій, визначення специфіки кожного типу виконавства та виявлення їхніх спільних і відмінних рис. Методологічну основу становлять теоретико-аналітичний, порівняльний, інтерпретаційний, системний і міждисциплінарний підходи, що дають змогу поєднати музикознавчий, культурологічний, виконавсько-педагогічний і філософський ракурси осмислення вокальної практики. Доведено, що в сольному вокальному виконавстві свобода має переважно автономний характер і реалізується через індивідуальну інтерпретацію, зокрема у виборі темпу, фразування, динаміки, тембрової палітри, жесту та сценічної манери; водночас вона обмежується стильовими, жанровими й професійними нормами, а відповідальність має персональний характер і стосується цілісності художнього образу, технічної надійності та комунікативної переконливості. В ансамблевому вокальному виконавстві свобода постає як реляційна, узгоджувальна й комунікативно опосередкована, оскільки реалізується через взаємне слухання, інтонаційну координацію, ритмічну точність і здатність до спільного художнього рішення; відповідальність тут є водночас індивідуальною і колективною, оскільки охоплює як власну партію, так і якість цілого звучання. Практична значущість дослідження полягає в можливості використання його положень у вокально-виконавській та педагогічній підготовці, у роботі над сольним і ансамблевим репертуаром, а також у формуванні професійної суб’єктності майбутніх вокалістів, для яких поєднання індивідуальної свободи й виконавської дисципліни є визначальним чинником художньої зрілості. Зроблено висновок, що свобода і відповідальність у вокальному виконавстві не протиставляються, а утворюють діалектичну єдність: свобода без відповідальності перетворюється на довільність, а відповідальність без свободи – на формалізм. Саме здатність творчо діяти в межах художньої, стильової та професійної доцільності забезпечує якість вокального виконання в обох його формах. Перспективи подальших досліджень пов’язані з вивченням специфіки реалізації свободи й відповідальності в у процесі прийняття інтерпретаційних рішень вокалістами.
Втрата національної ідентичності як криза самоідентифікації в оповіданні Кобо Абе «Загарбники»
Стаття досліджує поєднання літературного експерименту, філософських пошуків і критичного осмислення соціокультурних змін у творах Кобо Абе – одного з ключових представників японського модернізму. У роботах письменника переважають мотиви самотності, втрати ідентичності, відчуження, трансформації особистості, пошуку сенсу існування, психологічної деформації людини модерного міста, зіткнення традиційної японської ментальності з модерною західною моделлю. Стаття присвячена аналізу проблематики ідентичності в оповіданні Кобо Абе «Загарбники» («Intruders»). Кобо Абе через образ вторгнення в особистий простір ставить під сумнів стабільність ідентичності. Людина не завжди здатна чітко розпізнати себе, особливо в умовах тиску, ізоляції чи чужої присутності. Пошук ідентичності стає болючим і парадоксальним процесом, де саме існування «Я» ставиться під сумнів. Через мотив відчуження, вторгнення, розмиття меж між «своїм» і «чужим» досліджено кризу національного самоусвідомлення, властиву японському суспільству після Другої світової війни. У статті з’ясовано, що текст Абе функціонує як алегорія втрати культурної цілісності, розмивання традиційної самосвідомості та зіткнення з домінуванням західних культурних моделей. Тобто письменник торкається не лише особистісної, а й національної проблеми ідентичності, що виявляється через метафору втрати контролю над власним простором. Кобо Абе показує Японію як націю, що шукає себе у новій реальності – між традиційним минулим і нав’язуваною модерною моделлю Заходу. Таким чином, твір можна інтерпретувати як філософське розмірковування про межі, ідентичність та страх зникнення в умовах культурного зсуву.