Краса музики та естетичні цінності в дошкільній освіті: формування взаємин між учителем та учнем у контексті дослідження дій
Метою статті є презентація музики як простору зустрічі, де розвиток стосунків між учителем і учнем у дошкільній освіті сприяє переживанню естетичних цінностей. В епоху повсюдної комп’ютеризації та прискорення життя естетичне виховання через знайомство з цінною музикою кидає виклик сучасній освіті. У статті розглядаються наукова та дидактична перспективи щодо проблеми ознайомлення дітей зі світом краси. Роздуми зосереджені на сприйнятті музики в контексті різноманітних комбінацій багатьох мистецьких дисциплін. У статті демонструється тенденція мислення про музику як органічне поєднання розуму та емоцій. Представлені міркування сприяють проєктному підходу, в якому стратегія активного слухання музики розглядається як доцільна для створення натхненних асоціацій, що формують відчуття краси у наймолодших слухачів. Метою прикладної стратегії дослідження був пошук ефективних та автентичних методів формування естетичної чутливості у побудові стосунків між учителем і учнем через спільне переживання краси музики. Результати діяльності, проведеної в межах дослідження, можна розділити на три категорії. Перший, практичний етап виявив зміцнення стосунків між учителем і учнем, розвиток комунікативних та емоційних навичок учасників, підвищення чутливості та закріплення належних музичних практик. Другий, дослідницький етап задокументував більшу активність та самовираження учнів, а також визначення форм музичної діяльності, що сприяють побудові стосунків. Третій, розвивальний етап відзначив підвищення рефлективності вчителів, збагачення освітньої програми та створення «естетичної культури» в групі. Наше дослідження слід продовжувати, а прийняту модель «Музика як простір для зустрічі» впроваджувати в дошкільну освіту.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Навчально-виховна комунікація викладача та студента в процесі становлення музиканта-виконавця
Стаття присвячена розкриттю сутності навчально-виховної комунікації між викладачем і студентом у процесі професійного формування музиканта-виконавця. В центрі уваги перебуває взаємодія, яка виходить за межі суто технічного навчання й спрямована на розвиток творчої особистості. Метою статті є характеристика основних чинників навчально-виховної комунікації викладача та студента під час професійного формування музиканта-виконавця. Підкреслюється, що педагогічна майстерність викладача не зводиться до передачі знань і навичок, а полягає у створенні атмосфери співтворчості, де здобувач отримує можливість виявити власну індивідуальність, розвинути емоційне та художнє сприйняття музики. Процес навчання в цьому контексті будується на принципах діалогічності, гуманістичної педагогіки, гнучкості та емпатії, що дає змогу формувати самостійне мислення та власну виконавську концепцію. Особливу роль відіграє інтеграція емоційного, образно-художнього та моторно-рухового компонентів, завдяки чому студент здатен не лише відтворювати музичний твір, але й осмислено переживати його, осягаючи художній світ композитора. Педагогічна діяльність в цьому разі постає як мистецтво, де наставник виступає передусім як партнер, спрямовуючи та стимулюючи творчу активність учня, організовуючи проблемно-пошукові ситуації та спільний інтерпретаційний пошук. Такий підхід забезпечує гармонійний розвиток професійних навичок, художнього смаку, критичного мислення та емоційної чутливості, відкриваючи шлях до формування власної творчої позиції студента. Підкреслюється, що успішність музичної освіти залежить від здатності викладача створювати середовище для самостійного пошуку, емоційного співпереживання й духовного збагачення учня, поєднуючи технічні, естетичні та особистісні аспекти навчання. Таким чином, педагогічна майстерність стає ключем до формування не лише висококваліфікованого виконавця, але й гармонійно розвиненої особистості.
Формування рефлексивної компетентності майбутніх вчителів музичного мистецтва в процесі професійно-педагогічної підготовки
У статті проаналізовано сутність, структуру та зміст рефлексивної компетентності майбутніх учителів музичного мистецтва як ключового чинника їхнього професійного становлення. Розкрито теоретичні засади компетентнісного підходу у музично-педагогічній освіті, що визначає рефлексію основним механізмом самопізнання, самооцінки та вдосконалення професійної діяльності. Встановлено, що рефлексивна компетентність є метакомпетентністю, яка забезпечує інтеграцію знань, умінь, цінностей і досвіду саморозвитку педагога-музиканта. Обґрунтовано, що її формування передбачає розвиток ціннісно-смислових орієнтацій, знань про себе як суб’єкта творчої діяльності, а також умінь і навичок рефлексивної самоорганізації у професійному середовищі. На основі аналізу сучасних психолого-педагогічних концепцій виокремлено чотири такі взаємопов’язані блоки рефлексивної компетентності: рефлексивно-особистісний (здатність до самопізнання, самоконтролю, оцінювання власних дій), рефлексивно-інтелектуальний (уміння аналізувати та прогнозувати результати діяльності), рефлексивно-кооперативний (готовність до відповідальної взаємодії у творчому колективі) і рефлексивно-комунікативний (здатність до емпатії, усвідомлення емоційних станів інших, критичного самоаналізу). Підкреслено, що саме рефлексивна компетентність визначає рівень педагогічної культури, емоційно-ціннісну стабільність і здатність учителя музичного мистецтва до гнучкого мислення та творчого самовдосконалення. Методологічну основу дослідження становлять компетентнісний, системно-діяльнісний і акмеологічний підходи з використанням методів аналізу, синтезу, порівняння та узагальнення наукових джерел із педагогіки, психології та музичної освіти. Результати дослідження поглиблюють наукове розуміння рефлексивної компетентності як метакомпетентності, що інтегрує когнітивні, особистісно-ціннісні, комунікативні та кооперативні складові частини професійного розвитку майбутнього вчителя музичного мистецтва, а також визначають її провідну роль у становленні рефлексивного мислення, самосвідомості та творчої педагогічної діяльності в системі мистецької освіти.
Сутність і структура вокально-педагогічного саморозвитку майбутніх викладачів мистецького профілю
У статті розглядається сутність і структура вокально-педагогічного саморозвитку майбутніх викладачів мистецького профілю як детермінанта їхнього безперервного професійного зростання. Метою дослідження є висвітлення сутності вокально-педагогічного саморозвитку майбутніх викладачів мистецького профілю та обґрунтування структури означеного конструкту. Методи дослідження включали загальнонаукові методи узагальнення та систематизації, а також специфічні аналітичні підходи, такі як концептуально-термінологічний та порівняльний аналіз. Означені методи дозволили визначити пріоритети професійного саморозвитку майбутніх викладачів мистецького профілю і викладачів вокалу та визначити внутрішню логіку та структуру їхнього вокально-педагогічного зростання. У дослідженні встановлено, що термінологічне поле розвідок стосовно вокально-педагогічного саморозвитку охоплює такі взаємопов’язані поняття, як самоактуалізація, самовираження, самоідентифікація, самопрезентація, самовдосконалення, самопокращення, самостворення, самореалізація, саморефлексія та саморегуляція. У процесуальному плані вокально-педагогічний саморозвиток визначається як високоорганізована, самопізнавальна та самопроєктувальна діяльність, що спрямована на професійну самореалізацію у сфері вокальної педагогіки. Він також трактується як цілеспрямований процес творчої самотрансформації духовних, морально-етичних та музично-естетичних цінностей особистості, її вокально-педагогічних компетентностей, індивідуальних рис характеру, які зорієнтовані на досягнення акмеологічних вершин. Структура вокально-педагогічного саморозвитку майбутніх викладачів мистецького профілю представлена чотирма взаємопов’язаними компонентами: світоглядно-мотиваційним, що відображає спрямованість на самореалізацію та усвідомлення свого особистісного сенсу; когнітивно-технологічним, що включає теоретичні знання, технології та праксеологічні принципи вокально-педагогічного самовдосконалення; інтерпретативно-презентативним, що проявляється у стилістичній інтерпретації, самопрезентації та самопроєкції; рефлексивно-продуктивним, що є пов’язаним зі самоспостереженням, самооцінкою та виконавсько-педагогічною самореалізацією в акмеологічній перспективі.
Педагогічні умови формування сценічно-виконавської компетентності майбутнього артиста-соліста-інструменталіста у процесі фортепіанної підготовки
У статті здійснено комплексний теоретико-методичний аналіз педагогічних умов формування сценічно-виконавської компетентності майбутніх артистів-солістів-інструменталістів у процесі фортепіанної підготовки. Розкрито суперечності сучасної музично-виконавської освіти, пов’язані з домінуванням техніко орієнтованої моделі навчання та недостатньою увагою до формування інтегрованої системи сценічних умінь, психологічної стійкості та комунікативної готовності студента до публічного виступу. На основі узагальнення наукових джерел окреслено структурні компоненти сценічно-виконавської компетентності: мотиваційно-ціннісний, когнітивно-перцептивний, комунікативно-рефлексивний і творчо-діяльнісний. Обґрунтовано такі провідні педагогічні умови її становлення: створення мотиваційно-стимулюючого освітнього середовища, забезпечення системності музично-теоретичних знань щодо сценічної діяльності, розвиток художньо-комунікативних умінь та рефлексивних здібностей, а також систематичне залучення студентів до різних форматів публічних виступів як засобу формування виконавської надійності та артистизму. Показано потенціал фортепіанної підготовки як універсального інструмента розвитку музичного мислення, інтерпретаційної культури та сценічного досвіду інструменталіста. Наголошено на необхідності інтеграції психологічних, мистецтвознавчих і педагогічних підходів у процес формування сценічної компетентності. Окреслено перспективи подальших досліджень, пов’язані з експериментальною перевіркою ефективності визначених педагогічних умов, вивченням міжфахових відмінностей у формуванні сценічної майстерності та використанням цифрових технологій у професійній музичній освіті.
Структурно-конструктивний аспект художньо-образного тезаурусу майбутніх викладачів фортепіано
Статтю присвячено проблемі формування художньо-образного тезаурусу майбутніх викладачів фортепіано. Обґрунтовано актуальність проблеми формування художньо-образного тезаурусу в компетентнісній парадигмі підготовки майбутніх викладачів фортепіано, їхньої різноманітної діяльності: від освітньо-навчальної, виконавсько-інтерпретаційної та викладацько-педагогічної. Усі види діяльності потребують сформованого досвіду сприйняття, розуміння, переживання, потрактуання образів. Чинником успішності реалізації таких видів діяльності є сформований художньо- образний тезаурусу. У статті представлено аналіз актуальних досліджень, які з різних аспектів спрямовують увагу на зазначений феномен. Мета статті полягає в розкритті феномена художньо-образного тезаурусу майбутніх викладачів фортепіано в контексті їхньої фахової підготовки та визначенні особливостей його структурної моделі. Представлено методологію дослідження, зокрема системно-структурний та феноменологічний підходи; застосування методів аналізу, синтезу та теоретичного моделювання. Конкретизовано сутність поняття художньо-образного тезаурусу майбутніх викладачів фортепіано, Це фахове утворення – конгломерат засвоєних термінологічних та виконавських музично-виразових атрибутів художньої техніки піаніста в їх співвід- ношенні з образними уявленнями, репрезентаціями, що стає основою інтерпретації фортепіанних творів у виконавській та методично-викладацькій діяльності. Визначено компонентну структуру досліджуваного феномена, що складається з трьох таких функціональних та взаємозв’язаних компонентів: понятійно-термінологічний фонд піаніста-виконавця, що виконує когнітивно-світоглядну функцію; емоційно-естетичні репрезентації, що виконує емоційно-рефлексійну функцію як почуттєво-творчої основи виконавства фортепіанних творів; комплекс виконавсько-технічного та методичного ресурсу роботи над образом твору («виконавський та методичний тезаурус»), який виконує виконавсько-інтеграційну та методико-викладацьку функції, які поєднують унікальні властивості дієвості та взаємодії попередній двох компонентів та їхніх конструктів.
Деколоніальний підхід до протидії російській культурній експансії та привласненню української мистецької спадщини у вищій мистецькій освіті
У статті розглянуто деколоніальний підхід як методологічну основу протидії російській культурній експансії та привласненню української мистецької спадщини у системі вищої мистецької освіти. У статті досліджено деколоніальний вимір протидії російській культурній експансії та наративам привласнення української мистецької спадщини. Автори підкреслюють, що проблема апропріації українських культурних надбань має давні історичні корені й тісно пов’язана з формуванням імперського канону, у межах якого українські митці та мистецькі школи систематично репрезентувалися як «російські». На сучасному етапі, в умовах війни, ці практики набувають нових форм: від спотвореної музейної політики до цифрових комунікацій, що створюють ризики подальшої маргіналізації української культури на глобальному рівні. Особливу увагу зосереджено на ключових поняттях «культурна експансія», «культурна апропріація» та «імперські наративи», які дають змогу пояснити механізми домінування, знецінення та викривленої інтерпретації історії і мистецтва. Деколоніальний підхід представлено як методологічно продуктивний інструмент аналізу, що дає змогу відновлювати автентичність спадщини, повертати українському мистецтву статус самостійного феномена світового культурного процесу, формувати критичну культурну свідомість і зміцнювати національну ідентичність. У роботі систематизовано наукові знання про застосування деколоніальних практик у гуманітарних дослідженнях, мистецькій освіті та культурній політиці; окреслено методи протидії імперським дискурсивним конструкціям через музейні експозиції, медійні наративи, мистецькі комунікації та культурну дипломатію. Окремий акцент зроблено на потенціалі цифрових платформ і візуальних стратегій як сучасних інструментів деколонізації, що дають змогу поширювати достовірну інформацію про українську спадщину у світовому інформаційному просторі. Запропонований підхід інтегрує культурологічний, мистецтвознавчий і комунікаційний аналіз, поєднує осмислення історичного досвіду з актуальними практиками художників і культурних інституцій, демонструє, як національне мистецтво може бути ресурсом інновацій і опору. У статті окреслено перспективи подальших наукових досліджень у сфері боротьби з культурною апропріацією, розвитку українського мистецького дискурсу, посилення культурної суб’єктності та інтеграції локальних традицій у глобальний контекст, що є особливо важливим у процесі відновлення справедливого місця української культури в європейському та світовому просторі.
Розвиток музично-творчих здібностей школярів як сучасна педагогічна проблема
Стаття присвячена аналізу однієї з актуальних проблем сучасної мистецької освіти – розвитку музично-творчих здібностей школярів КНР та України в умовах подальшого становлення постінформаційного суспільства та розвитку культурної глобалізації в світі. У публікації представлено основні результати дослідження. Обґрунтовано актуальність означеної проблеми; розглянуто підходи до тлумачення поняття музично-творчих здібностей учнів, що визначаються як актуальна педагогічна проблема й водночас як засіб формування в сучасної молоді належного рівня музично-естетичної культури – важливої складової частини їхньої культурної компетентності; представлено результати педагогічних спостережень за діяльністю закладів ЗСО КНР та України щодо підвищення продуктивності загальної музичної освіти; уточнено сутність феномена розвитку музично-творчих здібностей школярів; обґрунтовано необхідність модернізації загальної музичної освіти в закладах ЗСО та суттєвого підвищення якості професійної підготовки майбутніх учителів музичного мистецтва – здобувачів мистецько-педагогічної освіти на відповідних факультетах вишив. Наголошено на тому, що складність проблеми посилюється недостатністю науково обґрунтованого підходу до формування музично-творчих здібностей школярів у контексті сучасних освітніх реформ. Наявні методики часто орієнтовані на традиційні підходи. Вони не враховують можливості інноваційних педагогічних технологій, міждисциплінарних зв’язків, інтеграції різних видів мистецьких діяльності. Отже, постає потреба розроблення інноваційних підходів, методів і засобів, спрямованих на активізацію творчого потенціалу учнів закладів ЗСО у процесі загальної музичної освіти. Сформовано висновки щодо актуальності порушеної проблематики для обох країн в умовах постінформаційного суспільства, а також окреслено перспективи подальших наукових досліджень у цьому напрямі.
До питань методології дослідження диригентської індивідуальності
Статтю присвячено теоретичному осмисленню феномену диригентської індивідуальності в системі сучасного хорового мистецтва як особливого типу творчої суб’єктності, що поєднує художньо-інтерпретаційну, комунікативну та педагогічну функції. Уточнено, що диригентська індивідуальність має естетико-інтерпретаційну природу й проявляється у неповторному виконавському почерку, виборі темброво-звукового ідеалу, специфіці роботи з хором та сформованій системі творчих рішень, притаманних конкретному маестро. Розкрито структурні компоненти індивідуальності диригента-хормейстера: світоглядно-ціннісні орієнтації, художньо-образне мислення, психофізичні та лідерські якості, професійно-технічні вміння (жест, звуковедення, робота з партитурою, репетиційна стратегія), а також комплекс виконавських прийомів, що забезпечують стабільну художню якість хорового звучання. Проаналізовано методологічні підходи до вивчення диригентської індивідуальності – біографічний (контекст життєтворчості), аналітико-інтерпретаційний (розбір виконавських версій), феноменологічний (осмислення художнього впливу диригента на колектив і слухача) та психологічний (профілювання типу творчості й комунікації). Акцентовано на внеску українських хорових диригентів різних епох – Олександра Кошиця, Павла Муравського, Євгена Савчука – у формування національної диригентської школи та розширення арсеналу інтерпретаційних моделей. Наукова новизна полягає в комплексній систематизації критеріїв аналізу творчої особистості диригента-хормейстера саме в площині хорового виконавства та у запропонованій структурі методологічних підходів, що може бути використана для подальших міждисциплінарних досліджень, зокрема з психології творчості, музичної педагогіки й архівознавства (залучення рукописних партитур, листування, спогадів сучасників, аудіо- й відеозаписів). Окреслено перспективи розвитку теми в напрямі виявлення кореляцій між індивідуальним стилем диригента та трансформаційними процесами в музичній культурі ХХ–ХХІ століть.
Голос як інструмент ідентичності: антропологічний вимір академічного співу
У статті досліджено голос як універсальний феномен культури та інструмент фор- мування людської ідентичності у сфері академічного співу. Зазначено, що у сучасній гуманітарній думці голос дедалі частіше осмислюється не лише як акустичне або фізіологічне явище, але й як носій духовного досвіду, тілесної пам’яті та культур- ної тяглості. У центрі уваги перебуває взаємодія природного та соціального вимірів голосу, його роль у процесах самоідентифікації виконавця, формуванні професійної, гендерної, етичної та національної самосвідомості. Методологічну основу дослідження становить поєднання феноменологічного, антро- пологічного, культурологічного, музикознавчого та вокально-педагогічного підходів. Спираючись на концепції Р. Барта, А. Кавареро, М. Долара, С. Коннора, М. Фелдман, К. Мейзель, С. МакКлері, Дж. Поттера, К. Боземана, І. Тітце, Р. Міллера, Й. Сундберга та В. Антонюк, авторка доводить, що голос є не лише фізіологічною функцією чи інструментом комунікації, але й особливим «антропологічним простором», у якому з’єднуються тіло, дух і культура. Виявлено, що академічний вокал вибудовує унікальну форму саморепрезента- ції – голос постає як своєрідна біографія, у якій технічні, звукові та емоційно-виразові характеристики перетворюються на складові частини особистісного образу вико- навця. Показано, що в процесі вокального навчання голос проходить шлях від природ- ного звукоутворення до художньо усвідомленого звучання, яке відображає особистий стиль, соціокультурне походження і духовну орієнтацію виконавця. Особливу увагу приділено українській вокальній традиції, у якій, за В. Антонюк, поєд- нуються фольклорна кантиленність, емоційна відвертість і європейська технічна довершеність школи bel canto. Саме цей синтез створює унікальну модель україн- ського голосу – інтонаційно відвертого, темброво м’якого, духовно наповненого. У ньому зберігається архетип народної пісні як джерела національної ідентичності, що набуває нових форм у академічному виконавстві. З’ясовано, що антропологічний аспект голосу полягає в його здатності виступати не лише як естетичний, але й як екзистенційний феномен: у процесі співу людина самотвориться, утверджуючи свою внутрішню та зовнішню присутність у культур- ному просторі. Академічний вокал у цьому сенсі є не лише технікою, але й способом буття, у якому тіло й дух, звук і сенс досягають гармонії. Перспективи подальших наукових досліджень пов’язані з розробкою методології антропології голосу у вокальній педагогіці, вивченням національних моделей темб- рової ідентичності та аналізом сучасних тенденцій у взаємодії академічного і фоль- клорного вокалу.
Вікторія Олександрівна Гіголаєва-Юрченко
Звуковидобування та звуковедення як основа художньої техніки гітариста
Стаття присвячена аналізу процесів формування та вдосконалення звуковидобування та звуковедення як ключових аспектів розвитку художньо-виконавської техніки гітариста. Висвітлено, що художня техніка ‒ це вищий рівень розвитку виконавської майстерності, коли технічні прийоми стають засобом створення музичного образу. Її головне завдання ‒ перетворити нотний текст на живу музичну мову, здійснити емоційний вплив на слухача та створити переконливу інтерпретацію твору. Визначено, що класична гітара ‒ це інструмент із надзвичайно багатою палітрою тембрів і виражальних можливостей. Однак повнота цього арсеналу відкривається лише тоді, коли виконавець опановує мистецтво якісного звуковидобування та звуковедення. Прослідковано, що процес звуковидобування на класичній гітарі є складним і багатофакторним явищем, від якого безпосередньо залежить якість музичного звучання. Суттєве значення має положення робочої руки, зокрема кут нахилу пальців відносно струни, стабільність положення кисті та відсутність надмірного м’язового напруження, яке може негативно впливати на акустичний результат. Не менш важливим є місце дотику пальців до струни: атака ближче до підставки забезпечує більш яскраве, пружне та чітке звучання, тоді як гра в районі грифа створює м’який, теплий і округлий тембр. Швидкість та амплітуда руху пальців визначають динамічні та темброві характеристики звуку: повільніший рух сприяє глибшому й теплішому звучанню, тоді як швидкий і різкий рух надає звуку виразної артикуляційної чіткості. Доведено, що у сучасній професійній виконавській практиці переважає нігтьовий спосіб звуковидобування, який забезпечує більшу гучність, чіткість атаки та виразніше темброве забарвлення, що відповідає сучасним акустичним вимогам і концертним умовам виконання. Встановлено, що у щоденній виконавській практиці гітариста боротьба з призвуками є невід’ємною частиною роботи над звуковидобуванням. Виконавець постійно контролює положення руки, напрямок руху пальців, кут атаки, силу натиску на струни. Навіть незначні зміни цих параметрів можуть вплинути на чистоту звучання.
Світло споглядання (на прикладі прелюдії і фуги соль-бемоль мажор № 13 із циклу «24 прелюдії та фуги» В. Задерацького)
У статті здійснено комплексний міждисциплінарний аналіз диптиху «Прелюдія і фуга соль-бемоль мажор» № 13 з циклу «24 прелюдії та фуги» Всеволода Петровича Задерацького як окремої символічної сторінки музичного містично-психологічного щоденника композитора. Актуальність дослідження зумовлена потребою переосмислення творчої спадщини митців, знищених або витіснених з культурної пам’яті тоталітарним режимом, а також необхідністю поглибленого аналізу українського поліфонічного мистецтва ХХ століття у зв’язку із сучасними гуманітарними підходами. Метою статті є виявлення музикознавчих, психологічних, культурологічних і теолого-богословських смислів диптиху № 13, зосереджених навколо феномена світла, споглядання, внутрішньої цілісності та духовного самозбереження особистості в екзистенційно граничних умовах. Методологія дослідження поєднує музикознавчий аналіз форми, фактури, тематизму й поліфонічної техніки з психологічним підходом (музика як механізм збереження внутрішньої свободи), історико-культурологічним осмисленням (контекст репресій радянської доби) та теолого-богословським прочитанням символіки чисел, тональностей і музичних образів. Наукова новизна: вперше в українському музикознавстві та міжнародному науковому дискурсі було здійснено спробу цілісного міждисциплінарного аналізу Прелюдії і фуги № 13 як символічного вузла циклу, де тональність соль-бемоль мажор, числа тринадцять і сім, особливості ритмічної організації та регістрового простору постають носіями глибинних екзистенційних і духовних смислів. Доведено, що прелюдія репрезентує феномен «чистого споглядання» та особливу модель часу як вічності, тоді як фуга втілює динаміку внутрішнього руху, розщеплення та подальшого відновлення цілісності «Я». Результати дослідження засвідчують, що диптих № 13 є не лише зразком високої поліфонічної майстерності, але й духовно-філософським свідченням здатності музики трансформувати досвід страждання у простір світла, надії та внутрішньої свободи. Запропонований підхід відкриває перспективи подальших міждисциплінарних студій циклу «24 прелюдії та фуги» як цілісного музичного містично-психологічного щоденника та важливого феномена української культурної пам’яті ХХ століття.
Українознавчий простір науково-творчої музикологічної та педагогічної діяльності Олександри Степанської
У статті розглянуто українознавчий простір науково-творчої музикологічної та педагогічної діяльності кандидатки мистецтвознавства Олександри Степанської. Метою статті є презентація українознавчого простору науково-творчої музикологічної та педагогічної діяльності Олександри Степанської. Методологія дослідження ґрунтувалася на використанні біографічного, історико-культурного, хронологічного, контекстуального методів, які дали змогу виявити специфіку української ідентичності, що яскраво увиразнюється в усіх напрямах діяльності науковиці. Зазначено, що Олександра Степанська є музикознавцем – представником португальського сегменту української наукової діаспори, дійсним членом «Центру українського-європейського наукового співробітництва» (CUESC) й онукою викладача Київської консерваторії Григорія Кисельова (1901–1952) – учня Миколи Грінченка та Климента Квітки, який стояв у витоків української академічної музикознавчої науки. Вона багато років мешкає і працює в Португалії. Здійснено презентацію українознавчого простору науково-творчої музикологічної та педагогічної діяльності Олександри Степанської. Доведено, що усі вектори вияву її пасіонарної особистості пов’язані з ідеєю української ідентичності. Як генетичний носій довготривалих високих українських культурних традицій Олександра Степанська упродовж багатьох років мешкання у Португалії у різних формах популяризації поширює знання про цінності національного мистецтва, реалізує себе як педагог-просвітник, виконавець, дослідник маловідомих сторінок архівної музичної культури України. З’ясовано, що домінантою наукових публікацій науковиці є висвітлення фактів україноцентричної історії музичної культури. Окреслено перспективи подальших досліджень діяльності Олександри Степанської в системі українського музичного діаспорознавства.
Творчість провідних церковних диригентів у контексті протестантського хорового руху Київщини кінця ХХ – першої чверті ХХІ століття
Дослідження присвячено висвітленню творчої діяльності провідних диригентів про- тестантських церков Київщини кінця ХХ – першої чверті ХХІ століття, а саме: Олек- сандра Крещука, Віталія Болгара, Костянтина Лисака, Каріни Євтушок, які справили значний вплив на становлення й розвиток хорового руху в баптистських та адвен- тистських церквах регіону. Здійснено аналіз їхньої ролі у розвитку богослужбової та концертної практики церковних хорових колективів. Зазначено вплив цих особис- тостей на започаткування та розвиток хорового фестивального руху. Додатково висвітлено гастрольну діяльність українських протестантських хорів під керівни- цтвом О. Крещука, В. Болгара, К. Євтушок в Україні та за кордоном. Також у статті розглянуто роль зазначених митців у початковому етапі формування музичної освіти у баптистській та адвентистській церквах Київщини. Окрім того, аналізується діяльність О. Крещука у видавничій сфері, що вплинуло на оновлення та збагачення репертуарної палітри церковних хорових колективів. Зроблено висновок про те, що діяльність О. Крещука, В. Болгара, К. Лисака, К. Євтушок стала ключовим чинником у формуванні професійного рівня церковних протестантських хорів Київщини. Це не лише дало можливість підвищити якість виконання хорової музики у богослужінні, але й сприяло участі хорових колективів у позацерковних мистецьких заходах, впли- нувши на усвідомлення музикантами, що належали до протестантських конфесій, їхньої мистецької місії у загальнонаціональних культуротворчих процесах. Творчість зазначених митців активізувала концертно-гастрольну діяльність та конкурсний і фестивальний рух у протестантських церквах, що відбилося на панорамі хорового життя Київщини.
Трансформація методики викладання сольфеджіо в умовах цифровізації музичної освіти
Сучасні процеси цифровізації освіти зумовлюють необхідність оновлення традиційних підходів до музичної педагогіки, зокрема у викладанні сольфеджіо. Метою дослідження є аналіз трансформації методики викладання сольфеджіо в умовах цифрових змін та визначення шляхів гармонійного поєднання інноваційних і класичних підходів у музичній освіті. Методологія дослідження спирається на системний та міждисциплінарний підходи, що передбачають застосування комплексу методів: аналізу й узагальнення наукової літератури з музичної педагогіки та цифровізації освіти; порівняння традиційних і сучасних методик викладання; контент-аналізу освітніх платформ та мобільних застосунків; педагогічного спостереження, а також анкетування студентів і викладачів музичних закладів. Результати дослідження доводять, що цифрові технології суттєво розширюють можливості викладання сольфеджіо. Використання інтерактивних платформ, спеціалізованих програм, мобільних застосунків і засобів відеоаналізу сприяє формуванню слухових навичок, розвитку ритмічного відчуття, аналітичного мислення та підвищенню пізнавальної мотивації студентів. Цифрові ресурси відкривають можливості для індивідуалізації освітнього процесу, забезпечення дистанційного та змішаного навчання, створення інтерактивних навчальних середовищ. Водночас дослідження підтвердило, що повна відмова від класичних методів є недоцільною: традиційні форми сольфеджіо забезпечують фундаментальність музичної підготовки та розвиток глибинного музичного мислення. Наукова новизна полягає у виявленні інтеграційних моделей викладання сольфеджіо, які поєднують традиційні академічні практики та цифрові ресурси. Практичне значення отриманих результатів виявляється у можливості їх застосування під час модернізації навчальних планів, підготовки методичних матеріалів та професійного вдосконалення викладачів.
Культуротворчий та мистецький потенціал священницької родини Поділля: наукова рефлексія над спогадами Ніни Драй-Хмари
Статтю присвячено історії однієї з розгалужених українських родин, яка сформува- лася у священицькому середовищі на українському Поділлі, до якої увійшли декілька поколінь Длугопольських, Киселевичів, Яструбецьких та Кравз-Тарнавських. Метою статті є культурологічний та мистецтвознавчий аналіз спогадів Ніни Драй-Хмари, а також реставрування генеалогічних і дружніх зв’язків представників священицької громади Поділля та їхніх нащадків, зокрема тих, які стали важливою ланкою Розстрі- ляного Відродження. Методологію дослідження визначили методи культурно-соціаль- ної антропології, мистецької генеалогії, мемуаристики та музичної регіоналістики. Вони дали змогу прослідкувати причинно-наслідкову послідовність різноманітних явищ, скоригувати або ввести до обігу нові дані та відновити локальну історію, а також максимально об’єктивно реставрувати загальну картину виявлення куль- туротворчого та мистецького потенціалу української інтелігенції, що була сфор- мована у священицькому осередку Поділля. Доведено, що «Зустрічі» дають змогу усвідомити, в який спосіб в україноцентричних священицьких родинах формувався морально-етичний та культурний «кодекс цінностей». Саме з таких осередків вийшла частина української інтелігенції, зокрема композитор Микола Леонтович; його друг, адміністратор капели «Думка» Гнат Яструбецький; актор та директор Рівненського Театру Анатоль Демо-Длугопольський. В свою чергу, до родини Длу- гопольських приєдналися поет і науковець Михайло Драй-Хмара; музикознавець та директор Інституту ім. М. Лисенка Микола Грінченко; історик, учень М. Грушев- ського, священик Михайло Карачківський. Окреслено перспективи подальших науко- вих досліджень, які полягають у глибинному вивченні діяльності священників Поділля та їхнього внеску в українську культуру, зокрема музичну.
Тематичний фактор у розвитку українського мюзиклу: соціальні аспекти у змістовій складовій
У статті здійснено огляд одного з важливих тематичних напрямів сучасного українського мюзиклу – творів соціальної тематики. Хоча до аналізу різних аспектів цього важливого жанру для сучасної української культури і мистецтва вже зверталися різні дослідники, зростаюча популярність мюзиклів серед різних вікових категорій, професіоналів і поціновувачів сценічно-музичного мистецтва спонукає до більш глибокого вивчення особливостей і закономірностей розвитку цього жанру в українській музиці. Вивчення більш ґрунтовних тенденцій може привідкрити суттєві ракурси жанрового розвитку, в яких відображено не тільки творчі зацікавлення окремих митців і колективів, але й глибинні запити культурно-суспільного характеру. Мета статті – систематизація даних щодо хронології, тематичної та, за наявності, жанрової інформації про українські мюзикли, що були поставлені вітчизняними театрами та іншими творчими колективами задля створення в перспективі цілісної панорами розвитку цього синтетичного жанру. Тож було простежено наявність ознак домінування соціальних аспектів у багатьох зразках жанру, на підставі чого було виокремлено соціальний напрям. Виявлено, що такі твори написані здебільшого на основі відомих літературних творів чи театральних п’єс, а також яскравий виняток – «мюзикл про корупцію», що є ознакою суттєвого оновлення не тільки цього тематичного напряму, але й типової жанрової концепції. Аналіз основних тематичних ракурсів у межах виокремленого напряму, а також врахування музично-стилістичних і драматургічних факторів в реалізації кожного конкретного задуму дали змогу висловити припущення, що такі особливості є визначальними для сюжетно-лібретного вирішення, тоді як музична складова частина традиційно збагачує зміст і драматургію. Також у реалізації авторських концепцій простежуються два основних музично-стилістичні центри – пісенний і джазовий. На підставі здійснених спостережень та узагальнень доцільно констатувати перспективність продовження досліджень у цьому напрямі, зокрема вивчення особливостей взаємозв’язків між тематикою і особливостями музичного стилю як фактора внутрішньожанрової диференціації українських мюзиклів Вперше в українському музикознавстві здійснено системний аналіз жанру мюзиклу крізь призму його тематичної диференціації, зорієнтованої переважно на історико-стильові, хронологічні чи вікові ознаки. Доведено, що навіть у сфері дитячого мюзиклу, який зазвичай розглядається лише як віковий різновид, наявний достатньо багатий потенціал для внутрішньої тематичної класифікації. Запропоновано розглядати український мюзикл не лише як синтетичний театрально-музичний жанр, але й як політематичний феномен, що відображає соціокультурні, морально-етичні та психологічні домінанти сучасного суспільства. Уточнено термінологічні параметри жанру мюзиклу в контексті українського музичного мистецтва ХХ – ХХІ століть і окреслено його жанрово-тематичні різновиди як специфічну модель культурної репрезентації доби.
Хорові сцени в специфіці діяльності оперної студії ОНМА імені А.В. Нежданової
У статті висвітлено історико-мистецькі аспекти становлення й розвитку хорових сцен в оперній студії Одеської національної музичної академії імені А. Нежданової (далі – ОНМА), окреслено їхнє значення у формуванні професійної майстерності майбутніх вокалістів. Хорові сцени в структурі оперних постановок студії розглядаються як поліфункціональне явище, що поєднує естетичний, педагогічний і виконавський виміри. Вони є не лише художнім компонентом сценічного дійства, але й важливою формою колективного навчально-творчого процесу, що забезпечує уніфікацію вокальної та акторської підготовки студентів. Вперше систематизовано етапи еволюції хорової практики студії: від перших постановок початку ХХ століття до сучасних експериментальних форм сценічної організації, де поєднуються академічні традиції та новітні режисерські підходи. Проаналізовано творчий внесок провідних хормейстерів різних поколінь (Ф. Мироновича, Л. Теплякової, В. Кіоссе, А. Похилко, Л. Бутенка, І. Дідушка), які визначили художньо-методичні принципи роботи з хором в умовах навчального театру. З’ясовано, що у 1960–1990-х роках хор оперної студії функціонував як повноцінний виконавський колектив, діяльність якого наближалася до професійного театрального рівня. У пострадянський період хоровий компонент набув гнучких камерних форм, зумовлених змінами у структурі студії, зменшенням кадрового складу та новими педагогічними орієнтирами. Окремо підкреслено сучасні тенденції адаптації хорових сцен до нових освітніх і сценічних форматів, серед яких інструментальна заміна хору, скорочення партій, камеризація виконавського складу та розподіл хорових епізодів між ансамблями солістів. Встановлено, що хорові сцени в оперній студії ОНМА імені А. Нежданової залишаються важливим чинником збереження і розвитку одеських вокально-хорових традицій, слугують ефективним засобом виховання ансамблевого мислення та колективної виконавської культури, формуючи у студентів цілісне художнє бачення оперного мистецтва.
Між звуком і образом: Інгарденовський онтологічний аналіз музичного і фільмового твору
Стаття розглядає проблему онтологічних основ естетики Романа Інгардена стосовно творів музичного і кіномистецтв на засадах феноменології ХХ століття. Мета полягає в поясненні того, яким чином феноменологічна концепція твору мистецтва дозволяє осягнути специфіку музики і кіно як інтенціональних сутностей зі складною структурою. Представлено генезу та основні положення феноменології Едмунда Гуссерля, з особливим акцентом на поняттях феноменологічної редукції, ейдетичної інтуїції, чистої свідомості та феномену як того, що дано в наочності. Окреслено розвиток феноменологічного руху (Брентано, Шелер, Штейн, Конрад-Мартіус та інші) та місце Інгардена в гуссерлівській традиції та в польській рецепції феноменології. Презентовано онтологічні тези естетики Інгардена: концепція твору мистецтва як інтенціонального об’єкта, його багатошарова структура, роль естетичного переживання, місця невизначеності та конкретизації, а також реляції між твором, виконанням та глядачем. Реконструйовано теорію музичного твору Інгардена та його трактування кінотвору як часово-просторового, квазіреального мистецтва, що знаходиться на межі літератури, театру та живопису, але має власну художню автономію. Застосована методологія має описово-аналітичний та історико-порівняльний характер, базується на вивченні першоджерел та їх систематичній інтерпретації. У висновках вказано на вплив концепції Інгардена на польську рефлексію щодо кіно та музики, а також на актуальність феноменологічного методу в сучасних дослідженнях аудіовізуального мистецтва та його значення для переосмислення реляцій між свідомістю та твором мистецтва.
Темброві моделі національних інструментів провінції Гуйчжоу в камерних фортепіанних творах китайських композиторів
У статті розглянуто специфіку звучання давніх народних духових інструментів національної меншини мяо провінції Гуйчжоу (Китай) та використання їхніх семантичних тембрально-сонорних можливостей у творах камерної фортепіанної музики китайських композиторів. Розгляд творів Хана Гізена «Свято ліхтаря» і Лі Шухуа «Снігова гора» запропоновано як перших прикладів наслідування тембрової специфіки інструментів лушен і мантун в камерних творах для фортепіано. Метою статті є музикознавчий аналіз фортепіанних мініатюр Хана Гізена і Лі Шухуа в контексті відображення новаторства у застосуванні тембрових моделей цих інструментів засобами фортепіано. Для здійснення музикознавчого аналізу було застосовано коло методів (історико-культурологічний, музикознавчий, біографічний, емпіричний), які дають змогу виявити специфіку сонорних ефектів у камерних фортепіанних творах китайських композиторів як фактору еволюції їхньої стилістики. Здійснено аналіз камерних фортепіанних творів «Свято ліхтаря» Хана Гізена і «Снігова гора» Лі Шухуа. Доведено спирання цих авторів на національні традиції творення музичних композицій у синергії наслідування за допомогою виконавських засобів та технічних і звукозображальних можливостей фортепіано звучання архаїчних націо нальних музичних інструментів, а також застосування модерних композиторських технік початку ХХ ст. Окреслено перспективи подальших наукових досліджень, що полягають у виявленні інших творів китайських композиторів з використанням та способами втілення тембрової семантики давніх народних інструментів національних меншин провінції Гуйчжоу.