Спільність художніх принципів у вокальному, фортепіанному та хоровому виконавстві
У статті розглянуто актуальну проблему комплексного осмислення музичного виконавства як єдиного художнього явища на прикладі вокального, фортепіанного та хорового виконання. Підкреслено необхідність узагальнення спільних художніх принципів, які визначають образно-смислову цілісність виконання музичного твору та уможливлюють осмислення різних видів виконавства в межах єдиної концептуальної парадигми. Метою дослідження є виявлення та теоретичне узагальнення спільних художніх принципів вокального, фортепіанного та хорового виконавства з урахуванням інтерпретаційних, інтонаційних, художньо-образних і технічних аспектів. Методологія дослідження ґрунтується на комплексному мистецтвознавчому підході, що включає теоретичний аналіз наукових джерел, порівняльний метод, аналітико-інтерпретаційний підхід і елементи системного аналізу. Використання цих методів дало змогу осмислити різні види музичного виконавства не ізольовано, а як взаємопов’язані компоненти єдиного художнього процесу. Результати дослідження підтвердили, що музичне виконавство слід розглядати як цілісний комунікативний процес, у межах якого вокальне, фортепіанне та хорове виконання об’єднуються спільними художніми принципами. Інтерпретаційна діяльність виступає базовим механізмом осмислення авторського задуму, інтонаційність забезпечує єдність емоційного та образного змісту, художньо-образне мислення формує цілісний художній образ, а техніка слугує функціональним інструментом реалізації цих принципів. Практична цінність дослідження полягає у формуванні цілісного уявлення про музичне виконавство як універсальну художню діяльність та створенні методологічної основи для подальших досліджень у галузі музикознавства. Перспективою подальших наукових розвідок є виявлення інших універсальних закономірностей художньої організації музичного виконавства та розвиток теорії інтегративного підходу до виконавської практики.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вокалізація скрипкової партії у французькому скрипковому концерті доби Просвітництва крізь призму естетико-риторичної традиції
У статті здійснено комплексне дослідження процесу вокалізації скрипкової партії у французькому скрипковому концерті XVIII ст. Актуальність теми зумовлена необхідністю переосмислення генезису інструментального стилю крізь призму міжвидової взаємодії музичного театру та інструментального концерту. Методологія дослідження ґрунтується на комплексному підході, що включає історико-стильовий, герменевтичний методи, інтонаційно-типологічний та виконавський аналіз. Обґрунтовано, що доба Просвітництва стала переломним етапом у подоланні абстрактної технічної віртуозності на користь інтонаційно змістовного висловлювання, де скрипка перебирає на себе функції людського голосу. Доведено, що художня концепція французького інструменталізму базується на рівновазі між афектом і раціональною мірою, що була виплекана в надрах оперної традиції. Риторичність фрази, симетрія періодичності та логіка побудови музичного вислову розглядаються як параметри, що визначили творчість провідних майстрів французької композиторської школи XVIII ст. Розкрито значення філософської категорії mimesis як ключового естетичного орієнтиру епохи. Доведено, що прагнення скрипалів до імітації вокальних тембрів привело до трансформації виконавської техніки: появи специфічних штрихів, особливого контролю «дихання смичка» та впровадження «шляхетного тону». Наукова новизна дослідження полягає у застосуванні риторичного аналізу до структури скрипкового соло. Продемонстровано, як класична схема ораторської промови (dispositio) – від вступу (exordium) до висновку (peroratio) – адаптується у формі концерту. Окремий акцент зроблено на аналізі повільних частин (Adagio), що трактуються як «інструментальні арії». У висновках підкреслено, що французька скрипкова школа доби Просвітництва створила унікальну модель музичного вислову, що інтегрувала раціоналізм класицистичної поетики та емоційну безпосередність передромантичної чутливості. Матеріали статті мають практичне значення для виконавців-інструменталістів, що прагнуть автентичного прочитання репертуару XVIII ст., та дослідників історії європейської музики.
Сучасне українське хорове мистецтво крізь призму патріотизму
У статті здійснено комплексне дослідження трансформаційних процесів в українському хоровому мистецтві в контексті повномасштабної війни та національно-культурного відродження. Хоровий спів аналізується не лише як естетичний феномен, але й як «м’яка сила» України на міжнародній арені та засіб соціальної солідарності всередині країни. Методологія дослідження спирається на комплекс загальнонаукових і спеціальних музикознавчих методів, зокрема культурологічний, компаративний та функціональний підходи, що дають змогу проаналізувати роль хорового мистецтва як інструмента культурної дипломатії, національної самоідентифікації, соціального згуртування та арттерапевтичної підтримки українського суспільства в умовах війни. Доведено, що сучасний хор виступає ретранслятором національної пам’яті через такі три стратегічні напрями: реабілітація творів «Розстріляного відродження», використання неофольклористичних підходів у сучасному аранжуванні та створення музичного літопису сучасної боротьби (творів, присвячених подіям на Азовсталі, трагедіям у Бучі та Маріуполі). Особлива увага приділена концепції «музичного фронту», де хорове мистецтво реалізує місію культурної дипломатії, утверджуючи українську суб’єктність у світовому культурному просторі. У статті детально розглянуто інноваційні форми хорового виконавства, зокрема хоровий перформанс, театралізацію, поєднання з електронною музикою та диджиталізацію (проєкти віртуальних хорів). Встановлено, що такі експерименти дають змогу патріотичній пісні резонувати з молодіжною аудиторією та адаптуватися до вимог XXI століття, не втрачаючи при цьому своєї сакральної суті. Окремо проаналізовано соціально-психологічну функцію хору як інструмента арттерапії та волонтерського активізму, що допомагає громадам долати травми війни та інтегрувати внутрішньо переміщених осіб у нові культурні середовища. Підкреслено, що хорове мистецтво України сьогодні є синтезом глибокої традиції та гострої актуальності. Воно трансформувалося у динамічний простір, де через гармонію багатоголосся втілюється ідея соборності. Результати дослідження підтверджують, що українська хорова культура є фундаментальним доказом незламності нації, здатної утверджувати своє право на вільне майбутнє через збереження та розвиток унікального мистецького коду.
Генезис та еволюція фортепіанної мініатюри як репрезентативного жанру романтизму: історичні передумови та типологічні особливості
Метою статті є визначення історичних передумов та естетичних засад становлення фортепіанної мініатюри як репрезентативного жанру музичного романтизму. Методологія дослідження ґрунтується на комплексному міждисциплінарному підході, що дає змогу розкрити багатогранність фортепіанної мініатюри і засвідчити міждисциплінарну природу мініатюри як універсального мистецького феномена, властивого живопису, літературі та музиці. Обґрунтовано, що цей жанр постає специфічною художньою моделлю, здатною втілити цілісну картину світу через концепцію «великого в малому» (multum in parvo), що визначає особливий статус малої форми в системі романтичних цінностей. Окрему увагу приділено логіці генезису та еволюції жанру, що розглядається як безперервний процес накопичення інтелектуального та емоційного досвіду. Витоки музичної мініатюри простежено у творчості французьких клавесиністів (Ф. Куперена, Ж. Рамо) та віртуозних сонатах Д. Скарлатті, в яких було закладено засади камерності та програмності. Важливим етапом визначено спадщину Й.С. Баха, інвенції та прелюдії якого забезпечили фундамент інтелектуальної концентрації музичного матеріалу. Кульмінаційним моментом переходу до нової естетики визначено творчість Л. ван Бетховена: зазначено, що його багателі стали сполучною ланкою, що поєднала класичну структурну врівноваженість із суб’єктивно-центричною романтичною мовою. Висвітлено роль технічної еволюції фортепіано як провідного інструмента епохи, конструктивні можливості якого дали змогу митцям втілювати найтонші градації глибоких особистих почуттів. Розкрито естетику «миттєвого буття» романтичної мініатюри, де лаконізм структурних форм (проста одно-, дво- та тричастинність) забезпечує ефект «одномоментного» перебування суб’єктів творчості (автора – виконавця – слухача) в межах камерного часопростору. Визначено фундаментальні смислові домінанти жанру, серед яких: абсолютний пріоритет особистісних переживань, трагічне протиставлення ідеалу та повсякденності, екзистенційна самотність індивіда. Трансформацію жанрової природи простежено через творчий внесок Ф. Шопена, Ф. Ліста та Й. Брамса. Встановлено, що у доробку романтиків фортепіанна мініатюра еволюціонувала до стану художнього універсуму, де стислість часових меж лише підкреслює масштабність авторської думки. Лаконічна форма тут виступає ідеальним простором для вислову, в якому кожна інтонація набуває граничної смислової наповненості та філософського змісту. Зазначено, що трансформація мініатюри у провідну форму романтичного світовідчуття зумовлена поєднанням технічної еволюції фортепіано, запитом на інтимізацію музичного вислову та утвердженням програмності як головного типологічного принципу жанру.
Виконавська рецепція «Квартету g-moll» Василя Барвінського у сучасній камерній практиці
У статті здійснено аналіз виконавської рецепції струнного «Квартету g-moll» українського композитора ХХ століття Василя Барвінського у контексті сучасної камерно-ансамблевої практики. Твір розглядається як значущий зразок української квартетної музики першої половини ХХ століття, що поєднує педагогічну спрямованість із високим художнім рівнем композиторського мислення. Актуальність дослідження зумовлена зростанням інтересу сучасних виконавців до національного камерного репертуару та необхідністю його переосмислення з позицій сучасної виконавської естетики. Увагу зосереджено на специфіці інтерпретації образно-стильових, формоутворювальних і фактурних особливостей квартету. Проаналізовано роль виконавця у процесі актуалізації авторського задуму, що проявляється у виборі темпоритмічних рішень, артикуляції, динамічного балансу та ансамблевої взаємодії. Окремо розглядається проблема подвійної природи твору як навчального матеріалу та концертного репертуару, а також її вплив на виконавську трактовку. Методологічну основу дослідження становлять історико-стильовий, інтерпретаційний та аналітично-виконавський підходи. Узагальнено досвід українських камерних ансамблів у виконанні «Квартету g-moll», окреслено типові інтерпретаційні моделі та виявлено тенденції до поглиблення художньо-образного змісту твору поза суто педагогічним прочитанням. Підкреслено значення ансамблевої культури, інтонаційної єдності та стилістичної виваженості як визначальних чинників успішної виконавської реалізації. Доведено, що поданий струнний квартет у сучасній камерній практиці постає як багатовимірний художній феномен, здатний до різноаспектної виконавської інтерпретації. Його активне включення до концертного та освітнього репертуару сприяє актуалізації української камерної музичної спадщини та формуванню національно орієнтованого виконавського мислення.
Нейрокогнітивна парадигма виконавської діяльності вокалістів і хорових співаків у епоху цифровізації
У статті висвітлено проблему оновлення методологічних підходів до осмислення сольної і хорової вокально-виконавської діяльності в умовах цифровізації мистецької освіти та професійної комунікації. Основною темою дослідження є нейрокогнітивна парадигма як міждисциплінарний артефакт, у межах якого ефективність виконавства розглядається через призму інтеграції слухових, емоційних уявлень, рухово-моторних дій і тілесних відчуттів, що підтримуються механізмами уваги, самоконтролю й рефлексії. Мета статті полягає в обґрунтуванні доцільності звернення до ідей нейрокогнітивної парадигми для концептуалізації вокально-виконавської діяльності як системи взаємодії когнітивних, емоційних та тілесних процесів у культурному й комунікативно зумовленому контексті, а також у визначенні доцільних форм упровадження цифрових технологій задля підвищення якості виконавської діяльності співаків. Особливу увагу зосереджено на споріднених видах виконавства – сольному та хоровому, спільність між якими визначається завданням одночасного розв’язання фонаційно-технічних, інтерпретаційно-художніх, ансамблево-комунікативних і сценічно-сугестивних задач та потребою здійснювати саморегуляцію психофізіологічного стану у сценічних умовах, вирішення яких викликає підвищене когнітивне, художньо-творче та емоційно-вольове навантаження. Нейрокогнітивна парадигма дає змогу розглядати вокальне виконавство не лише через художньо-інтерпретаційні, стилістичні та методичні чинники, але й через механізми роботи мозку й тіла, зокрема мультимодально-сенсомоторну інтеграцію, нейропластичність, інтероцептивно-аудіальну чутливість, розвинені увагу, пам’ять, рефлексію та емоційну саморегуляцію. Цифровізація трактується як чинник перебудови когнітивних стратегій самоконтролю, самоаналізу й удосконалення якості вокально-виконавської діяльності та опанування співаками сольного і хорового репертуару. Міждисциплінарний підхід сприяє інтеграції нейрокогнітивного концепту і цифрових технологій і тим самими – підвищенню якості сценічно-перформативної діяльності солістів-вокалістів і хорових співаків. Наведено приклади технологізованого самоаналізу якості фонаційних дій співака та механізмів використання цифрових нотно-графічних програм, звернення до яких сприяє вивченню хористами складних хорових творів, зокрема за інтонаційними властивостями і поліфонічною фактурою.
Антитріумфальне свято (на прикладі аналізу «Прелюдії і фуги сі-бемоль мажор» № 21 В. Задерацького)
У статті здійснено комплексний аналіз «Прелюдії і фуги сі-бемоль мажор» № 21 із циклу «24 прелюдії та фуги» Всеволода Петровича Задерацького як поліфонічного диптиху, що моделює «антитріумфальне свято», поєднуючи внутрішнє святкове начало з відсутністю зовнішньої урочистості, та розкриває механізми музичної репрезентації психологічного, культурного та духовного досвіду в надскладних екзистенційно-межових умовах ув’язнення в колимському концентраційному таборі. Дослідження є актуальним у контексті сучасної України, що охоплена загарбницькою війною, оскільки показує, як музична думка стає засобом збереження національної пам’яті, духовної стійкості та внутрішньої свободи в екстремальних обставинах, коли промовляння словами заборонено, залишаючи музичні коди єдиним способом передачі національної культурної пам’яті. Методологічно робота поєднує структурно-аналітичний та інтерпретаційний підходи, феноменологію музичного часу, психологію травми, культурологічний та богословський аналіз, що дає змогу виявити семантичну багатоплановість музичної тканини. Наукова новизна полягає у вперше запропонованій комплексній міждисциплінарній інтерпретації диптиху, яка поєднує музикознавчий, психологічний, культурологічний та богословський аспекти, а також у введенні концепції «антитріумфального свята», яка переосмислює семантику мажору в умовах насильства та несвободи. Результати дослідження засвідчують, що музична структура диптиху фіксує особливу форму емоційного оніміння, поєднує приватний спогад, космічну дистанцію і трансцендентну присутність, демонструючи, як мистецький твір у крайніх умовах репресій стає формою культурної пам’яті, внутрішньої свободи та духовної цілісності, зберігаючи смислову глибину та актуальність для сучасного культурного та мистецтвознавчого контексту.
Аналіз стилістичних відмінностей вокальної техніки в академічному та естрадному співі
Метою статті є порівняння академічної та естрадної вокальних технік у контексті сучасної музичної культури задля виявлення закономірностей формування звуку в кожній з них. Актуальність дослідження зумовлена процесами жанрової конвергенції, зростанням вимог до універсальності вокаліста та необхідністю чіткого розмежування стилістичних і фізіологічних принципів співу задля збереження здоров’я голосового апарату. Вокал розглядається як складний психофізичний процес, у якому інструментом є живе людське тіло, що постійно реагує на фізичні, психологічні та зовнішні чинники. Методологія дослідження базується на комплексному підході, що поєднує теоретичний аналіз джерел, порівняння академічної та естрадної технік, а також систематизацію характеристик співу. Проаналізовано фізіологічні основи вокалу як взаємодію дихального, генераторного та резонаторного вузлів, а також обґрунтовано провідну роль психоемоційного стану та внутрішнього слуху у формуванні якісного вокального звуку. Визначено, що вокальна техніка є універсальною системою керування диханням, фонацією та резонансом, однак конкретна реалізація цих елементів суттєво різниться залежно від манери співу. Академічна вокальна техніка характеризується «купольною» архітектурою вокального тракту, орієнтацією на акустичне самопідсилення, рівність регістрів, кантилену та природне вібрато. Естрадна техніка, своєю чергою, ґрунтується на мовленнєвій позиції, мікрофонній естетиці, гнучкому регістровому балансі та використанні специфічних тембральних ефектів. Доведено, що академічний та естрадний спів репрезентують різні художні стратегії та моделі вокальної комунікації. Зроблено висновок, що ці манери співу слід розглядати як автономні та рівноцінні системи, усвідомлене розмежування яких є необхідною умовою професійної підготовки сучасного вокаліста. Отримані результати можуть бути використані у вокально-педагогічній практиці, теоретичних курсах з методики співу та міждисциплінарних дослідженнях голосу.
Ансамблеве виконавство як екосистема становлення та репрезентації професійно-суб’єктної позиції музиканта
У статті досліджено ансамблеве виконавство як складний художньо-комунікативний феномен, що виходить за межі суто технічної координації спільної гри. Актуальність зумовлена потребою теоретичного переосмислення ансамблевого виконавства як складного культурно-художнього феномена, професійно-суб’єктні виміри якого залишаються недостатньо концептуалізованими у сучасному музикознавстві. Ансамблеве виконавство розглянуто як динамічний простір взаємодії індивідуальної та колективної суб’єктності музикантів, у якому художній результат формується на перетині особистісних інтерпретаційних інтенцій, спільного смислотворення та взаємного слухання. Метою статті визначено теоретичне осмислення ансамблевого виконавства як екосистеми становлення та репрезентації професійно-суб’єктної позиції музиканта і виявлення його художніх, комунікативних та смислотворчих механізмів. Методологія статті ґрунтується на міждисциплінарному застосуванні методів аналізу, синтезу, концептуалізації та узагальнення. Встановлено, що ансамблеве виконавство доцільно розглядати як динамічну та самоорганізовану екосистему художньої взаємодії, у межах якої відбуваються становлення і репрезентація професійно-суб’єктної позиції музиканта. Екосистема являє собою багаторівневий простір смислотворення, де індивідуальна й колективна суб’єктність перебувають у постійній взаємній трансформації. Показано, що професійно-суб’єктна позиція музиканта формується процесуально, через включення у мережу звукових, тілесних, емоційних, інтерпретаційних і комунікативних взаємодій ансамблю. Її становлення пов’язано з розвитком рефлексивності, відповідальності за художні рішення, здатності до емотивного діалогу та усвідомленого інтерпретаційного вибору. Виявлено, що художні механізми ансамблевої екосистеми проявляються у спільному звучанні, тембральній чутливості, динамічній гнучкості та інтонаційній взаємодії. Смислотворчі механізми ансамблевого виконавства реалізуються через спільне інтерпретаційне мислення, координацію інтенцій і символічну репрезентацію художнього образу.
Українські фортепіанні дуети в контексті виконавських практик ХХІ ст.
У статті досліджено концертні програми та виконавські інтерпретації найбільш відомих українських фортепіанних ансамблів ХХІ ст., напрями їхньої діяльності та провідні тенденції. Метою статті є виявлення особливостей формування концертних програм та дослідження інтерпретаційних моделей у діяльності найбільш знаних вітчизняних фортепіанних дуетів зазначеного періоду. Методологія дослідження базується на синтезі джерелознавчого пошуку, компаративного аналізу виконавських концепцій та емпіричних методів збору даних (опитування, інтерв’ювання). Виокремлено чотири виконавські школи фортепіанно-дуетного виконавства та їхніх представників: школу концептуального новаторства, що фокусується на концептуальності, відкритті нової музики, авторському виконавстві творів українських та світових композиторів ХХ–ХХІ ст., навколо центральної ідеї або тематики, структурованих програм за різними принципами (монографічні цикли, жанрові, концептуально-стильові); школу історичного відродження та популяризації (фокус на системному дослідженні та відродженні національної спадщини); школу монументальної оркестральності, яку відрізняють масштабність, прагнення до великих форм, оркестральності звучання фортепіано; школу академічної універсальності (основою є прагнення до представлення широкого спектру музичної літератури від XVIII ст. до XXI ст., включно з маловідомими композиціями та творами українських авторів, а також концертами з оркестром). Також у статті зроблено компаративний аналіз концертних програм, репертуарних стратегій, виконавських особливостей. Дослідження дає змогу осмислити і систематизувати феномен фортепіанного дуету, який набуває все більшої ваги у музичній освіті та культурному житті України. Крім того, приділено увагу міждисциплінарній актуальності дослідження цього виду музикування – розвитку міжособистісної взаємодії співвиконавців. Дослідження зарубіжних науковців вказують на те, що тривала взаємодія у фортепіанному дуеті формує стійкість емоційного інтелекту та впливає на розвиток емпатії. У висновках підкреслено самобутність цього виду музикування як окремого явища в музичному мистецтві України, визначено подальші перспективи розвитку теми. Результати роботи можуть слугувати основою для розроблення нових навчальних програм та методичних посібників для музичних закладів.
Еволюція професії диригента-хормейстера в українській музичній культурі
У дослідженні проаналізовано еволюцію професії диригента-хормейстера в українській музичній культурі і розглянуто її як складний історико-культурний і мистецький процес, зумовлений змінами соціального середовища, художніх пріоритетів та інституційних форм хорового виконавства. У ході досягнення мети досліджено трансформацію професійних функцій диригента-хормейстера від регентсько-утилітарної моделі керування хором до сучасного багатовимірного феномена, що поєднує художньо-інтерпретаційну, педагогічну, організаційну та соціокультурну діяльність. Виокремлено основні історичні етапи становлення професії, окреслено їхні характерні риси та визначено чинники, які вплинули на зміну статусу диригента-хормейстера в українській музичній традиції. Наукова новизна дослідження полягає в комплексному осмисленні професії диригента-хормейстера як культуротворчого явища, що розвивається у взаємозв’язку з національною ідентичністю, репертуарною політикою та сучасними комунікативними практиками. Методологічну основу дослідження становлять системний та теоретичний підходи, що забезпечили цілісне осмислення професії диригента-хормейстера як багатовимірного соціокультурного й мистецького феномена. Сфокусовано увагу на доцільності вважати сформовану професійну діяльність диригента-хормейстера інтегративною системою, у межах якої поєднуються індивідуальні творчі можливості учасників хору та колективна виконавська концепція. У результаті дослідження встановлено, що сучасний диригент-хормейстер виступає не лише керівником виконавського процесу, але й лідером творчої спільноти та медіатором між хоровим колективом і суспільством. Доведено, що його професійна ефективність значною мірою залежить від здатності формувати сприятливе соціально-психологічне середовище в колективі, адаптуватися до умов цифровізації культури та використовувати нові форми комунікації для популяризації хорового мистецтва.
Вальс як структурно-драматургічний чинник віденської оперети Йоганна Штрауса: жанрово-стильовий та диригентсько-інтерпретаційний виміри
Фортепіанне виконавство в аспекті наукових досліджень
У статті здійснено ґрунтовний аналіз фортепіанного виконавства як полівекторного об’єкта наукових розвідок, що охоплює спектр від мистецтвознавства до психофізіології. Мета статті полягає в побудові теоретичної моделі поєднання дослідницької проблематики щодо фортепіанного виконавства як теоретичної основи актуалізації методичного контексту його удосконалення в галузі мистецької освіти. Для досягнення цієї мети авторами реалізовано завдання з екстраполяції методології мистецтвознавства в практичну площину, визначення методичного потенціалу актуальних дослідницьких положень та виокремлення перспектив розвитку піаністичної освіти. Методологія дослідження ґрунтується на принципі поліпарадигмальності, що дає змогу інтегрувати музикознавчий, антропологічний та органологічний підходи. У роботі адаптовано чотирирівневу модель С. Шипа (імпліцитний, теоретичний, метанауковий та світоглядно-філософський рівні) до специфіки діяльності піаніста-інтерпретатора. Особливу увагу приділено антропологічному аспекту, який розкриває внутрішні процеси піаніста: виконавську надійність, музичну пам’ять та художнє мислення, а також біомеханіку взаємодії з інструментом (Tuche). У статті вперше системно поєднано концепцію художньо-творчої ментальності з проблемою історично-інформованої інтерпретації (HIP). Розглянуто роль якості інструментарію (Steinway, Bösendorfer, Yamaha тощо) у процесі матеріалізації художнього образу. Автор доводить, що об’єктом музичної педагогіки є не лише текст, але й особистість виконавця, що потребує синтезу теоретичних знань та практико-орієнтованих методик. Результати дослідження можуть бути використані для розроблення нових методичних рекомендацій у галузі мистецької освіти та професійної підготовки піаністів.
Педагогічні умови формування в майбутніх виконавців-ансамблістів навичок автономної підготовки до творчої презентації репертуару
У статті розглянуто проблему формування в майбутніх виконавців-ансамблістів навичок автономної підготовки до творчої презентації репертуару. Актуальність дослідження зумовлена потребою вдосконалення фахової підготовки музикантів у контексті сучасних вимог мистецької освіти, що передбачають розвиток суб’єктності, саморегуляції, відповідальності та здатності до продуктивної колективної взаємодії. Метою статті є теоретико-методичне обґрунтування педагогічних умов, які сприяють вдосконаленню здатності здобувачів до автономної навчально-виконавської діяльності в процесі підготовки до ансамблевого музикування. У роботі використано методи аналізу, зіставлення, узагальнення та систематизації наукових джерел, присвячених проблемам ансамблевого виконавства, саморегульованого навчання, автономності, рефлексії та цифрової підтримки музичної освіти. Уточнено сутність автономної підготовчої роботи майбутнього виконавця-ансамбліста як такого рівня організації навчально-виконавської діяльності, за якого здобувач самостійно визначає цілі, планує послідовність дій, добирає способи опрацювання музичного матеріалу, застосовує засоби самоконтролю та здійснює коригування власної підготовки з орієнтацією на подальшу колективну художню взаємодію. Обґрунтовано три взаємопов’язані педагогічні умови формування відповідних навичок, як-от: формування стійких уявлень про соціокультурне значення та функціональну специфіку колективних форм музикування й усвідомлення особистої відповідальності за якість власного внеску; забезпечення цілеспрямованого методичного супроводу набуття навичок автономного опрацювання музичного твору з урахуванням його жанрово-стильових, композиційно-драматургічних і виконавсько-комунікативних особливостей; цілеспрямоване формування рефлексивно-стратегічної свідомості, здатності до самооцінки, самоконтролю та самокоригування виконавсько-підготовчих дій. Наголошено на тому, що сукупна реалізація цих умов сприяє розвитку вмінь моделювати ситуації ансамблевої комунікації, здійснювати слуховий взаємоконтроль, прогнозувати спільний виконавський результат та забезпечувати якісну індивідуальну підготовку до повноцінної участі в ансамблевому виконавстві.
Особливості застосування вчителем образотворчого мистецтва культуротвірних педагогічних технологій в мультиетнічному освітньому просторі
Мета статті полягає у висвітленні особливостей застосування вчителем образотворчого мистецтва культуротвірних технологій педагогічного призначення в мультиетнічному освітньому просторі. Методологія дослідження спирається на технологічний підхід (принципи системності, оптимальності, діагностичності, центрованості на результаті, стандартизованості) та культурологічний підхід (принцип варіативності культурних цінностей, принцип колективного характеру мистецького та культурного світогляду). Результати теоретичного опрацювання проблеми доводять їх релевантність сучасним пошукам інноватизації та євроінтеграції площини мистецької педагогіки. Встановлено, що органіка взаємодії українського образотворчого мистецтва з іншими локальними естетичними моделями виховання відтворює цілісність та перспективність мультиетнізації освітнього простору, зближує його із загальнолюдською культурою, формує інокультурне середовище в його розвивальній проєкції. Доведено, що культуротвірні педагогічні технології на уроках мистецтва дають змогу переосмислити соціокультурну динаміку руху української нації цивілізаційним маршрутом розвитку, увиразнити поліфонію аксіологічних норм буття спільноти українців, «духу» української культури, мистецтва, культурної та історичної спадщини. Культуротвірні технології в методиці образотворчого мистецтва вперше розтлумачено як різновид педагогічних технологій, що реалізуються в мистецькій освіті графічними, художніми, декоративно-оформлювальними, ілюстративними засобами творчої активності школярів; центруються на вивченні, збереженні та відтворенні світоглядно-аксіологічного, націоментально-маркованого, культурного та соціального досвіду, культурно-мистецької спадщини за допомогою дидактичних засобів образотворчого мистецтва; актуалізують етносферу буття української нації за допомогою неповторного культурного коду, вираженому в мистецтві. Встановлено, що вчитель образотворчого мистецтва відіграє роль ретранслятора культурних, мистецьких, духовних надбань української нації молодому поколінню, водночас залучаючи учнів до гармонії співіснування різних етносів та культурних груп.
Педагогічна функція концертмейстера у вокальному класі закладу вищої освіти: методичні та психологічні аспекти
У статті здійснено комплексне теоретичне дослідження педагогічної функції концертмейстера у вокальному класі закладу вищої освіти. Актуальність теми зумовлена необхідністю переосмислення ролі піаніста-акомпаніатора, діяльність якого в сучасних умовах трансформується у складну систему музичного наставництва та психолого-педагогічного супроводу майбутнього вокаліста. Автор доводить, що концертмейстер де-факто виступає «другим педагогом», інтегруючи у свою роботу методичні та психологічні аспекти, що критично впливають на фахове зростання студента. Методологічну основу дослідження складають джерелознавчий аналіз, системно-структурний підхід та теоретичне узагальнення. У межах роботи деталізовано ключові напрями методичної допомоги концертмейстера, зокрема: формування цілісного інтонаційного образу, роботу над вокально-словесною логікою, артикуляцією та подолання технічних вокальних труднощів шляхом коригування темпоритму й динамічного балансу. Особливу увагу приділено формуванню ансамблевого мислення як процесу перетворення соліста на частину єдиного музичного організму. Висвітлено роль концертмейстера як «сценічного щита», здатного психологічно підтримати студента та нівелювати виконавські хиби (втрату тексту, темпову дестабілізацію, інтонаційну неточність) у стресових умовах публічного виступу. Окремо проаналізовано специфіку взаємодії у творчому трикутнику «викладач – студент – концертмейстер», де піаніст виконує функції модератора, дипломата та «адвоката» студента. У висновках стверджується, що педагогічна функція концертмейстера є фундаментальним чинником професійної стійкості та художньої зрілості виконавця. Побудова злагодженої комунікації в класі дає змогу трансформувати навчальний процес у простір глибокої самореалізації. Перспективи подальших досліджень пов’язані з вивченням механізмів психологічної адаптації молодих митців до конкурентного сценічного середовища.
Розвиток вокально-творчих здібностей сучасних школярів-підлітків як умова набуття ними музично-естетичної культури
У статті проведено дослідження актуальної проблемі загальної музичної освіти як складової частини загальної середньої освіти – розвитку вокально-творчих здібностей китайських та українських школярі-підлітків у нових соціально-культурних умовах. На основі вивчення філософської, соціологічної, музикознавчої, музично-педагогічної та методичної літератури, з урахуванням здійсненних педагогічних спостережень у закладах ЗСО Китаю та України, опитувань та бесід із досвідченими учителями музичного мистецтва, а також з майбутніми бакалаврами спеціальності 014 Середня освіта (Музичне мистецтво) представлені головні результати та висновки проведеного дослідження. Так, обґрунтовано актуальність проблеми розвитку вокально-творчих здібностей школярів-підлітків як складової частини їхньої музично-естетичної культури; проаналізовано в науковому дискурсі та уточнено зміст поняття вокально-творчих здібностей школярів-підлітків; розглянуто поняття формування музично-естетичної культури як головної мети загальної музичної освіти для закладів ЗСО; розглянуто наукові підходи до вивчення феномена розвитку вокально-творчих здібностей сучасних школярів-підлітків; визначено педагогічні умови розвитку означених здібностей у нових соціально-культурних умовах. Зроблено висновки про необхідність суттєвого підвищення якості уроків музичного мистецтва та позакласної музичної діяльності в обох країнах, зокрема у напрямі розвитку вокально-творчих здібностей школярів-підлітків. Підтверджено висновок учених щодо важливості підвищення продуктивності фахової підготовки майбутніх бакалаврів музичного мистецтва, зокрема в напрямі їхньої вокальної та вокально-педагогічної компетентності. Наголошено на високій актуальності теми дослідження для обох країн та окреслено перспективу майбутньої дослідницької роботи у цьому напрямі.
Імагологічний підхід у мистецтвознавстві та його музично-педагогічний потенціал
Статтю присвячено дослідженню імагологічного підходу як концептуально-методологічної основи інтерпретації в контексті активізації уяви для вирішення завдань утілення художньо-образного плану музичного твору в перформативному процесі. Мета статті полягає у визначенні основних функцій імагологічного підходу, що обумовлюють його можливості забезпечувати основу музичної інтерпретації, а також в уточненні характеристик, які визначають його музично-педагогічний потенціал. Аналіз досліджень, присвячених вивченню інтерпретації як простору пошуку та осягнення художніх смислів, підтвердив функціональну роль уяви як ключового ресурсу, що дає змогу, за умови її інтенціональної активізації, аналізувати художньо-образний зміст музичного твору, трансформувати і варіювати уявлення про художні образи задля створення художнього наративу, добирати засоби музичної виразності її виконавського втілення. Проведений функціональний аналіз дав змогу визначити основні функції імагологічного підходу, якими є: а) ментально-образна медіація, що сприяє перетворенню розуміння художнього змісту музичних знаків у мультимодальні (слухові, кінестетичні, емоційні) ментальні репрезентації, які, у свою чергу, стають основою вибору інтерпретаційних рішень і виконавських прийомів; б) наративне оформлення художньо-образного плану, що спрямоване на структурування виконавської версії музичного твору як простору взаємодії образів у послідовності художніх подій. У результаті дослідження виявлено музично-педагогічний потенціал імагологічного підходу, обумовлений його можливостями цілеспрямовано активізувати уяву для генерації внутрішніх уявлень про художній образ, формувати здатність музиканта досягати художньої цілісності та виразності виконання, а також сприяти створенню наративної педагогічної інтерпретації музичного твору. Перспектива подальших досліджень полягає у конкретизації можливостей імагологічного підходу забезпечувати основу інтерпретації музичних творів різних стилів, з опорою на різні інтерпретаційні традиції.
Специфіканти підготовки майбутніх учителів образотворчого мистецтва до художньо-педагогічної діяльності в інноваційному освітньому просторі
Метою статті є висвітлення сучасних аспектів підготовки майбутніх учителів образотворчого мистецтва до художньо-педагогічної діяльності. Методологія дослідження щодо опрацювання сутності категорії «художньо-педагогічна діяльність» вимагала звернення до параметрів системного підходу, артефакти якого допомогли репрезентувати комплексне бачення сутності явища як синтетичної єдності декількох елементів. Аксіологічний підхід дав змогу розкрити соціокультурне значення художньо-педагогічної діяльності вчителя образотворчого мистецтва, висвітлити роль ціннісно-світоглядної позиції вчителя-митця, його інтенцію до емоційно-почуттєвого осягнення світу, його духовної складової частини. Використано потенціал інтегративного підходу, що надав логіки конвергенції знань, вмінь, естетичних та світоглядних інтенцій вчителя-митця в єдину систему. Інтегративна методологія уможливила репрезентацію художньо-педагогічної діяльності як підсистеми фахової діяльності вчителя, що синтезує культурозбагачувальний профіль дидактики образотворчого мистецтва, історичні та етнічні мотиви в живописі, декоративно-ужиткову естетику, просторово-технологічне оформлення та дизайн, методичну та дидактичну підготовленість учителя до інноватизації освітнього простору. Доведено, що зміст підготовки майбутніх учителів образотворчого мистецтва до художньо-педагогічної діяльності базується на системному оволодінні студентами концептуальними знаннями в галузі методології, теорії, історії, праксеології образотворчого мистецтва (малюнок, колір, колорит, основи композиції, техніка, технологія художніх матеріалів, об’єм, просторовість, матеріальна форма предмета, світлоповітряне середовище, світлотінь, візуалізація); набутті динамічних умінь застосовувати провідні методи й дидактичні прийоми в методиці навчання образотворчого мистецтва; актуалізації творчої уяви, розвитку образного мислення, художнього смаку, мистецької компетентності, проєктної культури. Тенденціями підготовки майбутніх учителів образотворчого мистецтва до художньо-педагогічної діяльності в інноваційному освітньому просторі названо актуалізацію їх персонального світоглядного ставлення до значущості естетичного виховання учнів; употужнення методичної та дидактичної культури студентів, що надають способам конструювання мистецько-освітнього середовища педагогічної аргументованості та розвивального значення; актуалізацію дизайнерської складової частини підготовки, що збагачує естетичний профіль виховання учнів елементами етно- та екодизайну, модельного проєктування; посилення інтегративного характеру підготовки майбутніх учителів образотворчого мистецтва, зокрема її орієнтацію на модель STEAM-навчання.